Weinviertel
Weinviertel (česky Vinná čtvrť) je historický a kulturní region na severovýchodě Dolního Rakouska, hraničící s Českem (na severu) a Slovenskem (na východě). Jeho okrajovou součástí je i Moravské pole. Na západě sousedí s Lesní čtvrtí, na jihozápadě s Moštovou čtvrtí, na jihu s Vídní a na jihovýchodě s Průmyslovou čtvrtí.
Geografie
[editovat | editovat zdroj]Ze severu, východu a jihu ohraničují Weinviertel údolí řek Dyje, Moravy a Dunaje. Západní hranici tvoří masiv Manhartsberg, výspa České vysočiny, jejíž rakouská část se nazývá Granit- und Gneishochland (Žulovo-rulová vrchovina).
Vnitrozemí regionu vyplňuje pahorkatina Weinviertler Hügelland (zvaná též Waschbergzone – patří sem Rohrwald, Leiser Berge s nejvyšším Buschbergem (491 m), Staatzer Klippe a Falkensteiner Berge). Geomorfologicky patří tato oblast pod Vněkarpatské sníženiny Západních Karpat. Na západ od Waschbergzone leží Molassezone s mírnými pahorky a širokými kotlinami. Na východ od Waschbergzone zasahuje Vídeňská pánev (nížina Moravského pole).
Správní členění
[editovat | editovat zdroj]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/Karte_Aut_Noe_Bezirke.png/350px-Karte_Aut_Noe_Bezirke.png)
Weinviertel není v současnosti správní jednotkou Dolního Rakouska a jeho hranice neodpovídají přesně hranicím okresů (Bezirke). S výjimkou okresu Tulln (rozpůleného mezi Weinviertel a Mostviertel) jsou však odchylky od správních hranic malé, takže lze říci, že sem patří následující okresy:
Weinviertel také existuje jako statistická jednotka NUTS-3 s kódem AT125. Tato jednotka ale nepokrývá celý Weinviertel v běžném smyslu a ani ona nedodržuje hranice okresů. Weinviertel je víceméně pokryt statistickými jednotkami AT125 (Weinviertel) a AT126 (Wiener Umland-Nordteil).[1]
Vinařská oblast Weinviertel
[editovat | editovat zdroj]Oblast Weinviertel je ta správná adresa pro milovníky vína, ale také pro ty, kteří si chtějí odpočinout od stresujícího velkoměstského života.
Není náhoda, že Weinviertel má toto jméno. Zde, v největším vinařském regionu Rakouska, se totiž točí téměř všechno kolem vína, této ušlechtilé šťávy z hroznů. Na více než 16 500 hektarech se vyrobí třetina všech rakouských vín. Zrají tu do té nejlepší podoby nejen Veltlínské zelené jako typická odrůda regionu s pepřovým nádechem, ale také elegantní Chardonnay a Rulandské bílé. Pěstují se zde také výtečná červená vína, jako jsou Zweigeltrebe a Modrý Portugal.
Podél 400 km dlouhé vinařské cesty Weinstraße Weinviertel lze nalézt bezpočet vinařství, kde lze tento mok ochutnat.
Tato cesta se dělí do tří úseků:
- Západní – Westliches Weinviertel s metropolí vína, městem Retz, mezi Manhartsbergem a Leiser Bergen;
- Veltliner Land (země Veltlínského) kolem vinařských center Poysdorf, Falkenstein a Herrnbaumgarten;
- Jižní – Südliches Weinviertel, kde trasa končí v Langenzersdorfu, Bismabergu a Hagenbrunnu a bezprostředně navazuje na vinařskou oblast na severu Vídně.
Se zavedením označení DAC (Districtus Austriae Controllatus) přistoupila oblast Weinviertel jako první v Rakousku k vyznačení původu a odrůdy vína. Typickou odrůdou je Weinviertel (Veltlínské zelené) se svým pepřovým nádechem (Pfefferl), suché víno s kořenně ovocnou chutí a vysokou kvalitou, které nyní může hrdě označit svůj původ Weinviertel DAC.[2]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Archivovaná kopie. map.gis.univie.ac.at [online]. [cit. 2007-04-13]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2007-07-28.
- ↑ Rakouská vína - Stabrix s. r. o.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- Franz Stojaspal, Einführung in die Geologie des Weinviertels, Mannus-Bibliothek XXXII, Bonn 1989, S. 3 - 25
- Hermann Maurer, Einführung in die Vor- und Frühgeschichte des niederösterreichischen Weinviertels, Mannus-Bibliothek XXXII, Bonn 1989, S. 26 - 76.
- Alfred Komarek, Tauchgänge im grünen Meer, Verlag Kremayr & Scheriau, Wien 1998
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Weinviertel na Wikimedia Commons
- http://www.weinviertel.at
- http://www.weinstrasse-weinviertel.at Archivováno 14. 1. 2011 na Wayback Machine.