Heinosuke Gosho
![]() ![]() | |
Nom original | (ja) ![]() |
---|---|
Biografia | |
Naixement | 24 gener 1902 ![]() Chiyoda (Japó) ![]() |
Mort | 1r maig 1981 ![]() Mishima (Japó) ![]() |
Activitat | |
Ocupació | director de cinema, guionista ![]() |
Premis | |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Heinosuke Gosho (
Biografia
[modifica]Fill d'una relació adúltera del seu pare amb una geisha. El seu pare vivia al districte de Kanda (Tòquio), on dirigia un negoci de queviures. A la mort del seu germà gran el 1907 fou designat hereu del seu pare, qui el 1916 el va enviar a estudiar comerç a l'escola de Keiō, on el 1921 es va diplomar en comptabilitat. Es va dedicar a la poesia i va freqüentar cercles literaris, raó per la qual el seu pare el va enviar un any a complir el servei militar. En tornar va conèixer Shirō Kido, futur amo de Shochiku, qui el va convèncer per dedicar-se la indústria cinematogràfica. Això el va enfrontar al seu pare i va abandonar la casa familiar.[2]
Gosho es va incorporar als estudis Kamata de Shōchiku al maig de 1923, tres mesos abans de Yasujirō Ozu. Després fou ajudant de Yasujiro Shimazu. Va fer la seva primera pel·lícula el 1925. Una de les seves principals influències prové de les pel·lícules d'Ernst Lubitsch, que mirava incansablement de desenvolupar les seves tècniques de posada en escena, captivada per The Marriage Circle que va veure més de vint vegades, animant-lo a treballar el primer pla.[3]
El 1931 va dirigir la primera pel·lícula íntegrament sonora en japonès, la comèdia Madamu to nyōbō amb Kinuyo Tanaka. Abans de ser la musa de Kenji Mizoguchi, Kinuyo Tanaka va ser la de Gosho qui va realitzar 17 pel·lícules amb ella entre 1926 i 1936.[4]
Durant els anys de guerra, la tuberculosi va mantenir Gosho allunyat dels estudis. El 1941, Gosho va deixar el Shōchiku i va entrar a Daiei Film. Després es va comprometre el 1945 amb la Tōhō. El 1948, va ser un dels líders de la vaga, que va provocar una escissió a Tōhō i la creació d'una nova societat, Shintōhō. Heinosuke Gosho es troba desocupat des de fa dos anys i acaba triant la independència dels estudis fundant l'octubre de 1950 la seva pròpia empresa, Studio Eight Productions amb el director de fotografia Mitsuo Miura, el director Shirō Toyoda, els escriptors Jun Takami, Junji Kinoshita i Sumie Tanaka. La primera pel·lícula produïda per la companyia va ser Wakare-gumo el 1951.[5]
El 1953, Gosho va dirigir Entotsu no mieru basho, presentada en competició al 3r Festival Internacional de Cinema de Berlín i Ōsaka no yado l'any següent per Shintōhō, que a la dècada de 1950 va apel·lar a grans mestres com Akira Kurosawa, Kenji Mizoguchi, Yasujirō Ozu o Hiroshi Shimizu per fer algunes pel·lícules emblemàtiques.[6]
Heinosuke Gosho va rodar un centenar de pel·lícules entre el 1925 i el 1968. Del seu període mut, només han sobreviscut fins avui dia dues pel·lícules, Koi no hana saku Izu no odoriko i Aibu ambdues rodades el 1933.
Filmografia
[modifica]- Aiyoku no ki (
愛慾 の記 ) (1930) - Madamu to nyōbō (マダムと
女房 ) (1931) - Koi no hana saku Izu no odoriko (
恋 の花 咲 く伊豆 の踊子 )(1933) - Jinsei no onimotsu (
人生 のお荷物 ) (1935) - Hanamuko no negoto (
花婿 の寝言 ) (1935) - Hanakago no uta (
花 籠 の歌 ) (1935) - Oboroyo no onna (
朧夜 の女 ) (1936) - Shindō zenhen (
新道 前 篇 ) (1936) - Shindō kōhen (
新道 後 篇 ) (1936) - Bokuseki (
木石 ) (1940) - Ima Hitotabi no (
今 ひとたびの, 1947) - Entotsu no mieru basho (
煙突 の見 える場所 )(1953) - When a Cloud Breaks Off (
雲 がちぎれる時 ) (1953) - Osaka no yado (
大阪 の宿 ,) (1954) - Takekurabe (たけくらべ) (1955)
- Kiiroi karasu (
黄色 いからす,) (1957) - Banka (
挽歌 , 1957) - Ari no machi no Maria (
蟻 の街 のマリア) (1959) - Ryōjū (
猟銃 ) (1961) - Kaachan kekkon shiroyo (1962)
- Osorezan no onna (1965)
- Utage
宴 (1967) - Onna to misoshiru (
女 と味噌汁 ) (1968)
Referències
[modifica]- ↑ «Còpia arxivada» (en japonès). Nihon eiga kantoku kyōkai. Arxivat de l'original el 26 de juliol 2010. [Consulta: 17 novembre 2019].
- ↑ Les maîtres méconnus du cinéma japonais 7e volet : Gosho Heinosuke, beauté & tristesse du 26 janvier au 11 février 2006. París: Maison de la culture du Japon à Paris, 2006, p. 11.
- ↑ Max Tessier. Le Cinéma japonais. Armand Colin, 2005, p. 128. ISBN 2-200-34162-8.
- ↑ Arthur Nolletti. The Cinema Of Gosho Heinosuke: Laughter Through Tears. Indiana University Press, 2005, p. 331. ISBN 0-253-34484-0.
- ↑ Tadao Sato. Le Cinéma japonais (tome I). Éditions du Centre Pompidou, 1997, p. 264. ISBN 2-85850-919-0.
- ↑ Tadao Sato, p.32.