Jean Genet
Jean Genet | |
---|---|
![]() | |
Rodné jméno | Jean Genet |
Narození | 19. prosince 1910 Paříž |
Úmrtí | 14. dubna 1986 (ve věku 75 let) Paříž |
Příčina úmrtí | rakovina jícnu |
Místo pohřbení | Laraš |
Povolání | spisovatel, dramatik, básník, filmový režisér, scenárista, romanopisec, střihač, voják, esejista a politický aktivista |
Stát | ![]() |
Žánr | Próza, Divadelní hra |
Témata | literární činnost, próza, poezie, drama, esej a aktivismus |
Významná díla | Our Lady of the Flowers The Maids |
Ocenění | Velká národní cena za literaturu (1983) star on Playwrights' Sidewalk |
Podpis | ![]() |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jean Genet [žán žene] (19. prosince 1910, Paříž – 15. dubna 1986, Paříž) byl francouzský básník, dramatik a spisovatel.
Život
[editovat | editovat zdroj]Jean Genet vyrostl v pěstounské péči na francouzském venkově, protože jeho matka ho ihned po narození odložila. Na tomto faktu postavil svoji image a lze říci, že se s tím nedokázal nikdy srovnat, proto získal pocit, že je vyloučen ze společnosti a žil jako tulák. Dalším výrazným prvkem, který ovlivnil jeho pocit vyloučení ze společnosti, byla jeho neskrývaná homosexualita.[1]
Roku 1925 byl zatčen pro krádež a následně odsouzen. Ve vězení začal psát básně a autobiografický román. Po roce 1930 cestoval napříč Evropou a živil se jako zloděj a homosexuální prostitut (v roce 1938 navštívil Brno). Později vstoupil do cizinecké legie, odkud dezertoval. V roce 1947 měl být za recidivu (podesáté) odsouzen na doživotní práce ve francouzských koloniích, ale protože na jeho obranu vystoupilo značné množství francouzských umělců a intelektuálů, byl omilostněn.
V roce 1986 v Paříži zemřel, pochován byl na severu Maroka, a to ve městě Larache.[2]
Dílo
[editovat | editovat zdroj]Jeho prozaická tvorba je ovlivněna existencialismem. Genet svá díla často zasazuje do polosvěta spodiny, z něhož sám vyšel. Neodsuzuje jej, pojímá jej velmi věcně, ba jej estetizuje – pokouší se vytvářet morálku, která je v rozporu s naším mravním kodexem. Jako důsledek se u Geneta v jeho románech objevuje fascinace vraždou, krádeží anebo zradou, které staví do juxtapozice zejména s aktem lásky, čímž dosahuje velmi napjatého metafyzického vyznění situací. Formálně jsou Genetovy romány poměrně složitě strukturované rámcové texty, v nichž autor improvizačně rozvíjí své úvahy a erotické fantazie na základě lineárně vystavěného syžetu. V Genetových románech vystupuje obvykle velké množství figur reprezentujících různé aspekty na nich demonstrované morálky. Genetovy romány jsou rovněž často neseny formou deníkového záznamu – ať už fiktivního deníku postavy anebo přímo deníku autora – jak je tomu např. v textu Deník zloděje. Genet se ve svých románech proslavil jako jeden z prvních autorů, kteří nepokrytě – i formou pornografie – oslavovali mužskou homosexuální sexualitu – se vší její osamoceností, neurotičností, ale i cynismem, promiskuitou a brutalitou. V tomto ohledu na Geneta navazovala celá řada homosexuálních umělců od 60. let až do současnosti.
- Panna Marie Květná – 1944
- Pohřební obřad – 1947 – Genet zde byl fascinovaný estetikou nacismu a jeho uniforem. Na příběhu rozprášeného kulometného hnízda v době osvobození Francie kolem roku 1945 sleduje milostné napětí mužů čekajících na ztracené vartě na svou smrt.
- Querelle z Brestu – 1947 – námořník Querelle vešel do obecného povědomí (i díky zfilmování románu Rainerem Wernerem Fassbinderem) coby prototyp svobodného homosexuála – vraha, zloděje, rváče – námořníka, u nějž se jakákoliv morálka přizpůsobuje okamžité choutce, a který fascinuje a rozvrací své okolí svou fyzickou krásou. Román je nicméně značně komplexní, obsahuje podobně propracované příběhy nejméně pěti dalších postav, charakterizujících slabost a podlost lidí stojících leckdy mnohem více na straně uznávané morálky.
- Deník zloděje – 1949 – jedná se o Genetovu autobiografii. Shrnuje zde v hutných obrazech podstatu svého opovržení společností a její předem danou morálkou.
Drama: Genetovy divadelní texty bývají řazeny do linie absurdního dramatu, jsou to znepokojivá, značně abstraktní politická podobenství o mechanismech moci.
- Služky – 1947, ústředními postavami jsou dvě služky, které hrají hry, v nichž se střídají v roli madam a služky, projevují při nich opovržení i účast, lásku i nenávist. Pointa hry spočívá v tom, že jedna ze služek vypije otrávený čaj určený Madam.
- Balkon – 1956, děj se odehrává v luxusním veřejném domě, kam chodí zástupci moci, generál, biskup, soudce a policejní prezident, odžívat si fantazie spojené s výkonem své funkce. Venku zuří revoluce, která je však brzy potlačena: novou královnou se stává bordelmamá a revolucionáři si chodí do bordelu odžívat iluzi moci. Pointou hry je sen policejního prezidenta, aby si prostí lidé ve veřejném domě své fantazie ukájeli jeho jménem. Splní se mu to v osobě instalatéra Rogera, který se přichází vzrušit při představě uložení svého těla do mausolea policejního prezidenta. Během obřadu provádí ve vzrušení autokastraci.
- Černoši – 1958, vysoce stylizovanou formou, kdy do sebe během představení navzájem přecházejí různé formy divadla, komentuje Genet stereotypy v uvažování o černoších, o černé africké kultuře, případně o bílých kolonizátorech. Rámcovou zápletkou přecházející v samotný smysl hry je pravidelné rituální zabíjení bělocha anebo aspoň černocha s bělošskou maskou a po něm trest, který herci hrající kolonizátory chystají pro černého vraha. Jednotlivé postavy ztrácejí během hry několikrát svou identitu a herci se stávají pouhými mluvčími. Rovněž označení herců („Vesnice“, „Dvůr“, „Štěstěna“, „Ctnost“, „Město Saint-Nazaire“) posouvá celek do roviny mýtu, případně podobenství.
- Paravány – 1966, politická hra, tématem je vzpoura Arabů proti francouzským kolonizátorům.
Film: Genetova díla byla několikrát zfilmována. Mezi nejslavnější patří Genetův vlastní režijní počin Zpěv lásky (Chant d'amour) s typickou zápletkou homosexuálů nalézajících k sobě cestu ve věznici; dále je známé Fassbinderovo zfilmování románu Querelle z Brestu anebo film Tonyho Richardsona Mademoiselle z roku 1966 podle Genetova námětu.
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Profil Jeana Geneta na glbtq.com. www.glbtq.com [online]. [cit. 2011-09-24]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2006-03-21.
- ↑ (Francouzsky) EL BASRI, Aïcha. Jean Genet : de Paris à Larache. In: Ecarts d'identité, N°82 - Septembre, 1997. 31 S. Archivováno 24. 9. 2015 na Wayback Machine.
Související články
[editovat | editovat zdroj]Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Jean Genet na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Jean Genet
- Profil na stránkách Festivalu spisovatelů Praha
- Francouzští básníci
- Francouzští dramatici
- Francouzští režiséři
- Existencialističtí spisovatelé
- Narození v roce 1910
- Úmrtí v roce 1986
- Gayové
- LGBT Francouzi
- LGBT spisovatelé
- LGBT režiséři
- LGBT anarchisté
- Příslušníci francouzské cizinecké legie
- Prostituti
- Francouzští anarchisté
- Narození 19. prosince
- Úmrtí 15. dubna
- Narození v Paříži
- Úmrtí v Paříži
- Spisovatelé absurdní tvorby