שלמי חגיגה
מקרא | שמות, כ"ג, י"ד |
---|---|
ספרי מניין המצוות |
ספר המצוות, עשה נ"ב ספר החינוך, מצווה פ"ח |
![]() ![]() |
קורבן שלמי חגיגה הוא אחד משלושת הקורבנות שמתחייב בהם כל אדם מישראל בעלייתו לרגל לבית המקדש בשלושת הרגלים – פסח, שבועות וסוכות.
מקור המצווה בפסוק ”שָׁלֹשׁ רְגָלִים תָּחֹג לִי בַּשָּׁנָה.”[1] חז"ל פירשו שהכוונה היא שיש להביא קורבן חגיגה בשלושת הרגלים ולאכול את החגיגה עם המשפחה ועם עניים ושאר נזקקים בחברה.[2]
החייבים במצווה
[עריכת קוד מקור | עריכה]כל מי שחייב להביא עולת ראייה – חייב להביא שלמי חגיגה, ולפיכך גברים חייבים להביא שלמי חגיגה אך הנשים פטורות, כפי שנאמר בעולת ראייה: ”יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ”.[3]
קטנים (ילדים שלא הגיעו למצוות) פטורים מקורבן זה מן התורה, אך חכמים תקנו שאף הם חייבים, אלא שנחלקו מאיזה גיל הם חייבים: לדעת בית שמאי כל ילד שיכול לרכוב על כתפי אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית – חייב במצווה זו, ואילו לדעת בית הלל (שהלכה כמותם) – כל ילד שיכול לאחוז בידו של אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית – חייב במצווה.[4]
מי שאינו יכול לעלות לירושלים ברגל מסיבות שונות (חיגר, זקן וחולה) – פטור מן המצווה.[4] גם בעלי מומים אחרים (חרש, אילם ועיור) – פטורים ממצווה זו.[4]
דיני הקורבן
[עריכת קוד מקור | עריכה]חובה על האדם לבוא לעזרה ביום טוב הראשון של החג ולהביא עמו קורבן שלמים. קורבן זה, כקורבן שלמים, יכול להיות פר, כבש או עז, זכר או נקבה. חיוב הבאת הקרבן אינו חל על האדם בכל פעם שהוא נראה בבית המקדש, אלא רק פעם אחת במשך החג.
חובת המצווה היא, כאמור, להביא את הקורבן ביום טוב הראשון של החג,[5] אך מי שאיחר ולא הביא את הקורבן ביום זה, יכול להביאו באחד משאר ימות החג. בחג הפסח – ניתן להביא את הקורבן באחד משבעת ימי החג, ובחג הסוכות – באחד משמונת ימי החג (כולל שמיני עצרת). גם בחג השבועות, אף שהוא בן יום אחד בלבד – ניתן להביא את הקורבן באחד מששת הימים שלאחר החג.[6] לאחר שעברו ימים אלה – לא ניתן להביא את הקורבן.[7]
לקורבן זה אין שיעור מן התורה, שנאמר ”אִישׁ כְּמַתְּנַת יָדוֹ, כְּבִרְכַּת ה' אֱלֹהֶיךָ אֲשֶׁר נָתַן לָךְ”,[8] אך חכמים קבעו שיעור מינימלי לערכו של הקורבן, לפי בית שמאי מעה אחת של כסף ולפי בית הלל (שהלכה כמותם) – שתי מעות של כסף.[9]
קרבן זה, ככל קורבן שלמים מחולק לשלושה חלקים.
- אימורי הקרבן מוקטרים על גבי המזבח.
- החזה ושוק הימין של הבהמה ניתנים לכוהנים ונאכל על ידיהם ועל ידי בני ביתם בתחומי ירושלים המקודשת.
- שאר בשר הקורבן נאכל על ידי מקריב הקורבן, בני ביתו ואורחיו בתחומי ירושלים המקודשת.
פרטי הדינים של קרבן זה מופיעים במסכת חגיגה אשר נקראה על שם קרבן זה.
חגיגת ארבעה עשר
[עריכת קוד מקור | עריכה]קיים סוג נוסף של קורבן שלמי חגיגה הקרב בארבעה עשר בניסן, ביחד עם קורבן הפסח. קורבן זה הנקרא "חגיגת ארבעה עשר"[10] אינו חובה, והוא בא כדי שקורבן הפסח הנאכל אחריו – ייאכל "על השובע" (כדי לשבוע ממנו, ולא מתוך רעב כבד). הרחבה בעניין זה – בערך קורבן פסח.
ראו גם
[עריכת קוד מקור | עריכה]קרבנות נוספים שיש להקריב ברגל:
לקריאה נוספת
[עריכת קוד מקור | עריכה]- אנציקלופדיה תלמודית, כרך י"ב, חגיגה
קישורים חיצוניים
[עריכת קוד מקור | עריכה]- הערך "חגיגה", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה
- קרבן חגיגה באתר אנציקלופדיה דעת
- הרב אליעזר מלמד, מצוות העלייה לרגל בזמן שבית המקדש קיים בספרו פניני הלכה
- מאמרים בנושא שלמי חגיגה, באתר ספריית אסיף
הערות שוליים
[עריכת קוד מקור | עריכה]- ^ ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק י"ד
- ^ כפי שכתב הרמב"ם: ”כשיזבח אדם שלמי חגיגה ושלמי שמחה, לא יהיה אוכל הוא ובניו ואשתו בלבד וִידַמֶה שעשה מצווה גמורה, אלא חייב לשמח העניים והאמֵלַלים שנאמר: "וְהַלֵּוִי וְהַגֵּר וְהַיָּתוֹם וְהָאַלְמָנָה" (דברים, ט"ז, י"ד), מאכיל הכל ומשקן כפי עשרו. ומי שאכל זבחיו ולא שימח אלו עמו – עליו נאמר: "זִבְחֵיהֶם כְּלֶחֶם אוֹנִים לָהֶם כָּל אֹכְלָיו יִטַּמָּאוּ כִּי לַחְמָם לְנַפְשָׁם" (הושע, ט', ד'). מצווה בלוי יָתֵר מן הכל, לפי שאין לו לא חלק ולא נחלה, ואין לו מתנות בבשר.” (ספר קרבנות, הלכות חגיגה, פרק ב', הלכה י"ד)
- ^ ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק י"ז, וכן ספר שמות, פרק ל"ד, פסוק כ"ג וספר דברים, פרק ט"ז, פסוק ט"ז.
- ^ 1 2 3 משנה, מסכת חגיגה, פרק א', משנה א'
- ^ משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ה'
- ^ משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ז'
- ^ משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ו'
- ^ ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק י"ז
- ^ משנה, מסכת חגיגה, פרק א', משנה ב'
- ^ הערך "חגיגת ארבעה עשר", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה
הקורבנות ביהדות | ||
---|---|---|
סוגי הקורבנות | ||
סוגי הקורבנות היסודיים | עולה • מנחה • שלמים • חטאת • אשם • בכור • מעשר | ![]() |
קורבנות ציבור | קורבן התמיד • קורבן מוסף • לחם הפנים • מנחת העומר • שתי הלחם • קורבנות יום הכיפורים • קיץ המזבח • פר העלם דבר של ציבור | |
קורבנות יחיד במועדים | עולת ראייה • שלמי חגיגה • שלמי שמחה • קורבן פסח • חגיגת ארבעה עשר • פר ואיל של כהן גדול ביום הכיפורים | |
קורבנות יחיד נוספים | קורבן עולה ויורד • קורבן תודה • קורבן יולדת • קורבן גר • קורבן עוף • מנחת חינוך • קורבנות נזיר • קרבן מצורע • מחוסר כיפורים | |
הקרבת הקורבנות | ||
תהליך ההקרבה | לבישת בגדי כהונה • קידוש ידיים ורגליים • סמיכה • שחיטה • מליקה • קבלה • הולכה • זריקה • מליחה • הגשה • קמיצה • תנופה • הקטרה • נסכים | |
איסורים ופסולים | פיגול • נותר • טומאה • תמורה • מעילה • בעל מום • טרפה • ממשקה ישראל • בעבודת חבירו | |
מקום ההקרבה | במות • בית המקדש • מזבח העולה • המערכה הגדולה • חידוש עבודת הקורבנות בימינו • ריכוז הפולחן |