Василиј Суриков
Василиј Суриков | |
---|---|
![]() | |
Лични подаци | |
Пуно име | Василиј Иванович Суриков |
Датум рођења | 24. јануар 1848. |
Место рођења | Краснојарск, Руска империја |
Датум смрти | 19. март 1916.68 год.) ( |
Место смрти | Порт Артур, Руска империја |
Уметнички рад | |
Поље | Реализам |
Најважнија дела | Јутро погубљења стрелаца |
Василиј Иванович Суриков (рус. Василиј Иванович Суриков; 24. јануар 1848 — 19. март 1916) био је руски сликар. Многи од његових дела постали су позната широј јавности кроз употребу слика као илустрација.
Биографија
[уреди | уреди извор]Рођен је у старој козачкој породици[1] која потиче од донских козака који су се населили у Сибиру.[2] Његов отац је био у државној служби као секретар и често је радио као управник поште. Године 1854. као резултат премештаја његовог оца, породица се преселила у село Сухобузимскоје, где је започео своје основно образовање.[тражи се извор]
Године 1859. његов отац је умро од туберкулозе, тако да се породица вратила у Краснојарск и била приморана да изнајми други спрат своје куће како би финансијски преживела. Сурков је почео да црта док је похађао окружну школу и подстицао га је локални наставник ликовне културе. Његов први службени посао датира из 1862. године, али његова породица није могла да приушти наставак школовања и он је постао службеник у државној канцеларији. То га је довело у контакт са губернатором Јенисеја, који је успео да му нађе покровитеља: Пјотра Кузњецова, локалног трговца који је поседовао неколико малих рудника злата.[3]
Године 1868. јахао је до Санкт Петербурга али није могао да се квалификује за пријем на Империјалну академију уметности, па је студирао у школи цртања Царског друштва за подстицање уметности.[2] После годину дана тамо, дозвољено му је да контролише наставу на Академији и постао је редован ученик крајем 1869.
Од 1869. до 1875. учио је код Павла Чистјакова, Богдана Вилевалдеа и Петра Шамшина, освојивши неколико медаља.[2] Његова велика пажња према композицији донела му је надимак „Композитор”. Године 1875. дипломирао је са звањем уметника првог степена.
Каријера у Москви
[уреди | уреди извор]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/eb/Vasily_Surikov_-_Suvorov_Crossing_the_Alps_in_1799_-_Google_Art_Project.jpg/200px-Vasily_Surikov_-_Suvorov_Crossing_the_Alps_in_1799_-_Google_Art_Project.jpg)
Године 1877. добио је налог да ослика мурале у Саборном храму Христа Спаситеља (тада још у изградњи) и преселио се у Москву.[3] Пошто није могао да приушти кућу, живео је у изнајмљеним становима и хотелима и одлазио на село када год је то било могуће. Године 1878. оженио се Елизабетом Шаре (1858—1888), Францускињом која је потицала из породице Децембриста са мајчине стране.[2] Имали су две ћерке.
Након тога, одлучио је да остане у Москви и започео је серију историјских слика које ће утврдити његову репутацију, почевши од Јутра погубљења стрелца. Прву изложбу имао је 1881. у оквиру уметничке групе Передвижници.[2] Године 1883. слику Меншиков у Берјозову је купио Павел Третјаков за суму која му је омогућила да крене на европску турнеју. Током 1887. почео је да слика портрете, почевши од једне од његове мајке.[3]
Године 1888. умрла му је жена, а он се са ћеркама вратио у Краснојарск на две године. На реци Об, направио је скице за једно од својих најпознатијих дела, Освајање Сибира Јермака Тимофејевича (догађај у коме су учествовали неки од његових предака).[3] То му је донело пуноправно чланство у Империјалној академији у Санкт Петербургу.[2] Године 1897. посетио је Швајцарску и насликао Суворов прелази Алпе, који је купио цар Николај II.
Године 1907. напустио је покрет Передвижника и придружио се Савезу руских уметника. Три године касније посетио је Шпанију, заједно са својим зетом, Петром Кончаловским.[3] Исте године, он и архитекта Леонид Чернишов отворили су уметничку школу. Четири године касније, био је у продуженом боравку у Краснојарску, сликајући пејзаже.
До тада је патио од хроничног коронарног оболења. Путовање на Крим на лечење 1915. није успело да ублажи проблем и он је умро почетком следеће године по повратку у Москву. Сахрањен је на Ваганковском гробљу, поред своје супруге.[2]
Године 1948, на 100. годишњицу његовог рођења, његово имање у Краснојарску претворено је у музеј. Ту су подигнута два споменика, 1954. и 2002. године. Биографски филм о његовом животу (Василиј Суриков) је продуцирао Мосфилм 1959. године, по сценарију Емила Брагинског и у режији Анатолија Рјабаков.[4] По њему су назване бројне улице и тргови широм Русије, као и кратер на Меркуру.
Галерија
[уреди | уреди извор]-
Јутро погубљења стрелаца
-
Меншиков у Берјозову
-
Освајање Сибира Јермака Тимофејевича
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Kislitsyna, Ksenia (24. 1. 2018). „Василий Суриков: мастер, который везде искал красоту” [Vasily Surikov: a master who was looking for beauty everywhere]. Gazeta.ru (на језику: руски). Приступљено 22. 1. 2021.
- ^ а б в г д ђ е Brief biography @ RusArtNet.
- ^ а б в г д Brief biography @ Russian Paintings.
- ^ Vasily Surikov @ IMDb.