Детритофаги: відмінності між версіями
[неперевірена версія] | [неперевірена версія] |
Немає опису редагування |
Немає опису редагування |
||
Рядок 1: | Рядок 1: | ||
[[Файл: Earthworm.jpg|thumb| |
[[Файл: Earthworm.jpg|thumb|300px|[[Звичайний дощовий черв'як|Дощовий черв'як]] є типовим детритофагом.]] |
||
'''Детритофаги''' (від {{lang-la|detritus}} − «перетертий» та …''фаг'') − водні та суходільні [[тварини]], які живляться [[детрит]]ом разом з [[мікроорганізми|мікроорганізмами]], які у них містяться. Детритофаги є [[гетеротрофи|гетеротрофами]], відносяться до [[сапротрофи|сапротрофів]]. |
'''Детритофаги''' (від {{lang-la|detritus}} − «перетертий» та …''фаг'') − водні та суходільні [[тварини]], які живляться [[детрит]]ом разом з [[мікроорганізми|мікроорганізмами]], які у них містяться. Детритофаги є [[гетеротрофи|гетеротрофами]], відносяться до [[сапротрофи|сапротрофів]]. |
||
Версія за 09:30, 10 липня 2010
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/60/Earthworm.jpg/300px-Earthworm.jpg)
Детритофаги (від лат. detritus − «перетертий» та …фаг) − водні та суходільні тварини, які живляться детритом разом з мікроорганізмами, які у них містяться. Детритофаги є гетеротрофами, відносяться до сапротрофів.
Суходільні детритофаги (дощові черви, більшість двопарноногих багатоніжок, личинки деяких комах) живляться органічними речовинами ґрунту та живими мікроорганізмами, які його населяють.
До водних детритофагів відносяться ґрунтоїди та частково сестонофаги. До водних детритофагів відносяться багато малощетинкових червів, двостулкові молюски, планктонні ракоподібні, коловертки та ін. Одні детритофаги відфільтровують дрібні частинки детриту з води за допомогою спеціальних фільтрувальних органів, інші живляться ними безпосередньо (ґрунтоїди).
Детритофаги є важливою ланкою колообігу речовин у природних екосистемах.
Посилання
- Биологический энциклопедический словарь / Гл. ред. М.С. Гиляров. − М. : Сов. энциклопедия, 1986. − 831 с.
- Сытник К.М., Брайон А.В., Гордецкий А.В., Брайон А.П. Словарь-справочник по экологии. − К.: Наукова думка, 1994. − 665 с.