Відносини Палестина — Європейський Союз
Відносини Палестина — Європейський Союз | |
---|---|
![]() | |
![]() Європейський Союз |
![]() Палестинська держава |
Відносини між Європейським Союзом та Організацією визволення Палестини (ООП) були встановлені в 1975 році в рамках Євро-арабського діалогу.[1] ЄС є членом «четвірки» і є найбільшим донором іноземної допомоги Палестинській автономії.[2][3][4]
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0b/International_recognition_of_Israel_and_Palestine_in_Europe.png/250px-International_recognition_of_Israel_and_Palestine_in_Europe.png)
Станом на 2020 рік 9 з 27 країн-членів ЄС визнають Палестину. У 2014 році Швеція стала першою країною, яка визнала Палестину, будучи членом ЄС. Мальта і Кіпр визнали Палестину до вступу до ЄС, як і низка держав-членів Центральної Європи, коли вони були союзниками Радянського Союзу. Проте деякі з цих держав, зокрема Чехія, стали найближчими союзниками Ізраїлю в Європі.[5]
ЄС має представництво в Рамаллах, акредитоване при PNA.[6] Загальна делегація ООП у Брюсселі, акредитована в ЄС[7], вперше була створена як інформаційне бюро та бюро зв'язку у вересні 1976 року.[8] Інші представництва є майже в кожній європейській столиці, багатьом з яких надано повний дипломатичний статус.[1] Спеціальним представником ЄС з питань мирного процесу на Близькому Сході є Свен Купманс.[9]
У Західній Європі Іспанія була першою країною, яка надала дипломатичний статус представнику ООП, а потім Португалія, Австрія, Франція, Італія та Греція.[10]
ЄС наполягав на тому, що не визнаватиме жодних змін кордонів 1967 року, крім тих, які були узгоджені між сторонами. Тому програма поселення Ізраїлю призвела до певної напруженості, і країни ЄС вважають ці поселення незаконними згідно з міжнародним правом.[11][12]
У 2008 році під час головування Франції в Раді Європейський Союз прагнув розширити співпрацю зі США з близькосхідних питань, зокрема з метою координації спільного тиску на Ізраїль.
ЄС також дуже критично ставився до військових дій Ізраїлю на палестинських територіях і в Лівані, часто називаючи їх «непропорційними» та «надмірною силою» та закликаючи до негайного припинення вогню. Під час операції «Захисний щит» Європейський парламент ухвалив необов'язкову резолюцію, яка закликає до економічних санкцій проти Ізраїлю та ембарго на поставки зброї для обох сторін. Після війни в Газі Європейський парламент схвалив звіт Голдстоуна.[13] ЄС також критикував блокаду Ізраїлю Гази, називаючи це «колективним покаранням».[14]
ЄС вперше підтримав ідею палестинської державності у своїй Берлінській декларації 1999 року. До цього ЄС та його попередник ЄС, починаючи з 1973 року, через різні декларації узаконили права палестинців у формі визнання палестинців «народом», потреби для них мати «батьківщину» та реалізації свого «права на самопочуття та рішучість».[15]
У липні 2009 року верховний представник ЄС з питань зовнішньої політики Хав'єр Солана закликав ООН визнати палестинську державу до встановленого терміну, навіть якщо врегулювання не було досягнуто: «Посередник має встановити графік. Якщо сторони не в змозі дотримуватися цього, то рішення, підтримане міжнародним співтовариством, має бути викладено на стіл. Після встановленого терміну резолюція Ради Безпеки ООН… визнала б палестинську державу повноправним членом ООН і встановила календар для виконання».[16]
У грудні Рада Європейського Союзу схвалила низку висновків щодо ізраїльсько-палестинського конфлікту, що є основою нинішньої політики ЄС.[17] У ньому підтверджується мета рішення щодо створення двох держав і підкреслюється, що союз «не визнаватиме жодних змін кордонів до 1967 року, в тому числі щодо Єрусалиму, крім тих, які були узгоджені сторонами». У ньому нагадали, що ЄС «ніколи не визнавав анексію Східного Єрусалиму» і що держава Палестина повинна мати свою столицю в Єрусалимі.[18]
Рік по тому, у грудні 2010 року, Рада підтвердила ці висновки та оголосила про свою готовність, у разі необхідності, визнати палестинську державу, але заохочувала повернутися до переговорів.[19] Вісім із 27 держав-членів визнали державу Палестина.
У 2011 році уряд Палестини закликав ЄС визнати державу Палестина в резолюції Організації Об'єднаних Націй, запланованої на 20 вересня. Махмуд Аббас знову повторив такі заклики в Брюсселі на початку 2018 року. Країни-члени ЄС розділилися з цього питання. Деякі, зокрема Іспанія, Франція та Велика Британія, заявили, що можуть визнати, якщо переговори не пройдуть, тоді як інші, зокрема Німеччина та Італія, відмовилися. Кетрін Ештон зазначила, що позиція ЄС буде залежати від формулювання пропозиції.[20] Наприкінці серпня міністр оборони Ізраїлю Ехуд Барак сказав Ештон, що Ізраїль прагне вплинути на формулювання: «Дуже важливо, щоб усі гравці підготували текст, який підкреслюватиме швидке повернення до переговорів, не намагаючись нав'язати передумови на сторонах».[21]
Країни-члени ЄС розділилися під час голосування за резолюцію 67/19 Генеральної Асамблеї ООН у 2012 році, яка визнала Палестину державою-спостерігачем в ООН, яка не є членом. 14 країн-членів проголосували за, 13 утрималися, а Чехія проголосувала проти.[22]
У 2014 році Європейський Союз і Сполучені Штати офіційно розкритикували політику поселення Ізраїлю в Східному Єрусалимі, який палестинці вважають своєю столицею де-юре, і застерігали від подальшого будівництва ізраїльських будинків на спірній землі.
У грудні 2014 року Європейський парламент проголосував за необов'язкову резолюцію, яка закликає визнати державність Палестини як частину рішення про створення двох держав і поряд з розвитком мирного процесу 498 голосами «за», 88 «проти» та 111 утрималися.[23][24] Протягом останніх років багато європейських парламентів, включаючи Францію, Португалію, Іспанію, Італію, Грецію, Люксембург, Ірландію та Велику Британію, прийняли пропозиції із закликом до своїх урядів визнати Палестину.[25]
9 грудня 2019 року новий верховний представник ЄС із зовнішньої політики Жозеп Боррель заявив, що міністри «глибко обговорять ситуацію на Близькому Сході», коли знову зустрінуться в Брюсселі 20 січня 2020 року. Ірландія та Люксембург входять до невеликої групи країн, які хочуть внести це питання на порядок денний; У листі до Борреля міністр закордонних справ Люксембургу Жан Ассельборн сказав, що надії на рішення про дві держави «розбиваються шматочок за шматком, день за днем», і що настав час подумати про визнання Палестини державою.[26]
Палестинське інформаційне агентство Maan повідомило у 2011 році з посиланням на високопоставленого чиновника палестинського міністерства планування, що ПА отримала близько 20 мільярдів доларів США донорських коштів з початку мирного процесу. Підраховано, що ЄС, включаючи індивідуальні внески своїх членів, дав 10 мільярдів євро палестинцям з початку мирного процесу в 1994 році. Економічна допомога ПА та палестинському народу є найвищою програмою зовнішньої допомоги ЄС на душу населення.[27] Поточна рамка взаємодії ЄС з Палестиною[28] — це «2017-2020 — На шляху до демократичної та підзвітної Палестинської держави»[29], яка включає щорічні зустрічі для оцінки прогресу.[30]
- ↑ а б Allen, D. and Pijpers, A. (1984), p 44.
- ↑ Irish Aid (17 грудня 2007). Minister Kitt pledges additional assistance for Palestinians at Paris Donor Conference. Government of Ireland. Процитовано 2 серпня 2011.
- ↑ Agence France-Presse (17 листопада 2009). Too early to recognise Palestinian state: Bildt. The Local. Процитовано 1 серпня 2011.
- ↑ Miller, Rory (15 квітня 2013). Progress without Peace: Enhancing the EU’s role in Science and Technology in the Palestinian Private Sector. Science & Diplomacy. 2 (2).
- ↑ Persson, Anders (24 серпня 2015). Sweden’s Recognition of Palestine: A Possible Snowball Effect?. The Palestine-Israel Journal. Процитовано 24 серпня 2015.
- ↑ Office of the European Union Representative West Bank and Gaza Strip. The Role of the Office of the European Union Representative. European Union. Процитовано 4 вересня 2011.
- ↑ Permanent Observer Mission of Palestine to the United Nations. Palestine Embassies, Missions, Delegations Abroad. Palestine Liberation Organisation. Архів оригіналу за 25 лютого 2011. Процитовано 4 вересня 2011.
- ↑ Allen, D.; Pijpers, A. (1984). European foreign policy-making and the Arab-Israeli conflict. Martinus Nijhoff Publishers. с. 69. ISBN 978-90-247-2965-4.
- ↑ New EU Special Representative for the Middle East Peace Process appointed. EU. 29 квітня 2021.
- ↑ Katz, J.E. The Palestine Liberation Organization (PLO). EretzYisroel. Процитовано 4 вересня 2011.
- ↑ In Cairo speech, EU's Catherine Ashton very critical of Israeli policies. Архів оригіналу за 24 лютого 2012. Процитовано 4 вересня 2011.
- ↑ McCarthy, Rory (1 грудня 2009). East Jerusalem should be Palestinian capital, says EU draft paper.
- ↑ Despite heavy lobbying, EU parliament endorses Goldstone report. EUobserver (англ.). Процитовано 23 жовтня 2020.
- ↑ EU warns against 'collective punishment' in Gaza. Reuters. 29 жовтня 2007. Процитовано 23 жовтня 2020.
- ↑ Persson, Anders (2015). The EU and the Israeli-Palestinian Conflict 1971-2013: In Pursuit of a Just Peace. Lanham: Lexington Books. с. 89. ISBN 978-0739192443.
- ↑ Agence France-Presse (13 липня 2009). Israel rejects EU call for Palestinian state deadline. Hurriyet Daily News. Hurriyet Gazetecilik A.S. Процитовано 1 серпня 2011.
- ↑ Sadaka. The EU and Israel (PDF). с. 1. Архів оригіналу (PDF) за 31 серпня 2011. Процитовано 30 серпня 2011.
- ↑ Council of the European Union, 17218/09 (Presse 371) (PDF), Press release, 2985th Council meeting on Foreign Affairs, Press Office, процитовано 2 серпня 2011
- ↑ Council of the European Union, 17835/10 (Presse 346) (PDF), Press release, 3058th Council meeting on Foreign Affairs, Press Office, процитовано 2 серпня 2011
- ↑ Agence France-Presse (28 серпня 2011). Palestinians see progress in EU stance on UN bid. France 24. Архів оригіналу за 29 August 2011. Процитовано 1 серпня 2011.
- ↑ Keinon, Herb (28 серпня 2011). Israel looks to influence text of PA statehood resolution. The Jerusalem Post. Архів оригіналу за 31 August 2011. Процитовано 1 вересня 2011.
- ↑ Why should the EU recognize the State of Palestine?. The New Federalist. 24 лютого 2019. Процитовано 10 грудня 2019.
- ↑ Beaumont, Peter (17 грудня 2014). EU parliament backs Palestinian state ‘in principle’. theguardian.com. Процитовано 17 грудня 2014.
- ↑ European Parliament passes watered-down Palestine resolution. EurActiv. 18 грудня 2014.
- ↑ Gëzim Visoka; John Doyle; Edward Newman (12 вересня 2019). Routledge Handbook of State Recognition. Taylor & Francis. с. 317–. ISBN 978-1-351-13173-5.
- ↑ EU to debate Mideast policy as 2-state solution hopes fade. Associated Press. 9 грудня 2019. Процитовано 10 грудня 2019.
- ↑ Persson, Anders (2015). The EU and the Israeli-Palestinian Conflict, 1971—2013: In Pursuit of a Just Peace. Lanham: Lexington Books.
- ↑ European Development Partners and the Palestinian Authority launch the European Joint Strategy in support of Palestine. EU. 13 липня 2018. Процитовано 4 листопада 2019.
- ↑ European Joint Strategy
- ↑ Palestinians and Europeans meet to find joint solutions to challenges facing Palestinian Development. EU. 30 серпня 2019. Процитовано 4 листопада 2019.
- Musu, Costanza (2010). European Union Policy towards the Arab-Israeli Peace Process. The Quicksands of Politics. Basingstoke: Palgrave Macmillan. ISBN 978-0-230-55312-5.
- Persson, Anders (2015). The EU and the Israeli-Palestinian Conflict, 1971—2013: In Pursuit of a Just Peace. Lanham: Lexington Books. ISBN 978-0739192443
- Persson, Anders (2015). «Sweden's Recognition of Palestine: A Possible Snowball Effect?», Palestine — Israel Journal of Politics, Economics, and Culture, Vol, 20, No. 2/3, pp: 35-41.