Горст Бухгольц
Горст Бухгольц | ||||
---|---|---|---|---|
нім. Horst Buchholz | ||||
![]() | ||||
Ім'я при народженні | нім. Horst Werner Buchholz | |||
Народився | 4 грудня 1933[1][2][…] Берлін, Третій Райх[1] | |||
Помер | 3 березня 2003[1][2][…] (69 років) Берлін, Німеччина[1] | |||
Поховання | Цвинтар Геерштрассеd[4] | |||
Громадянство | ![]() | |||
Діяльність | актор, кіноактор, актор театру | |||
Роки діяльності | 1952 — 2002 | |||
У шлюбі з | Myriam Brud | |||
Діти | Christopher Buchholzd | |||
IMDb | nm0001976 | |||
Автограф | ![]() | |||
Нагороди та премії | ||||
| ||||
![]() | ||||
Горст Вернер Бухгольц (нім. Horst Werner Buchholz 4 грудня 1933, Берлін — 3 березня 2003, там же) — німецький актор.
народився 4 грудня 1933 року в Берліні. Незабаром після народження сина мати Горста Буххольца Марія Газенкамп була змушена віддати його на виховання в прийомну сім'ю. Прізвище Бухгольц хлопчик отримав в 1938 році, коли його мати вийшла заміж за шевця Гуго Бухгольца. Сім'я мешкала в берлінському районі Пренцлауер-Берг .
У 1941 році народилася сестра Горста Гайді, яка дала йому прізвисько «Готте», яке залишилося з ним на все життя.
У 1943 році хлопчика відправили в Сілезію в дитячий табір. Під час евакуації, поїзд піддався атаці штурмової авіації, в якій загинула половина евакуйованих дітей. До Берліна Бухгольц повернувся в 1946 році.
Горст брався за будь-яку роботу, відновив навчання в школі. Свою першу роль він зіграв на сцені шкільного театру в постановці «Підступність і кохання», далі була головна роль в п'єсі «Плоть Медузи» Георга Кайзера в театрі імені Геббеля.
У 1948 році Бухгольц працював статистом в берлінському театрі «Метрополь» і займався озвучуванням.
У 1950 році кинув школу, щоб остаточно стати актором, брав уроки акторської майстерності.
Дебют в кіно відбувся в 1952 році в масовці фільму «Слід веде до Берліна» Ірини Гарден. За роль в четвертому фільмі з його участю Горст Бухгольц був визнаний найкращим актором на Каннському кінофестивалі 1955 року. У 1956 році Бухгольц став знаменитим після головної ролі в фільмі «Хулігани» Георга Треслера. І наступний фільм з його участю «Кінцева станція — любов» підтвердив його славу німецького Джеймса Діна. Образ впертого бунтаря зробив Бухгольца кумиром молоді як в Східній, так і Західній Німеччині. У 1957 році Бухгольц знявся в стрічці «Монпті», де його партнеркою виступила Ромі Шнайдер .
У 1958 році після закінчення зйомок фільму «Воскресіння» за романом Л. М. Толстого Бухгольц одружився з французькою актрисою Міріам Брю, з якої він виконав головні ролі в цій екранізації. У них народилося двоє дітей — Крістофер і Беатріс. Світова популярність прийшла до Бухгольца з роллю в екранізації роману Томаса Манна «Визнання авантюриста Фелікса Круля». Наступною віхою в його кар'єрі став фільм «Мокрий асфальт», слідом за яким надійшла пропозиція ролі у фільмі «Тигрова бухта» 1959 року. У тому ж 1959 році відбувся дебют актора на Бродвеї в постановці «Шері» Аніти Лус .
У 1959 році Буххольц знявся в німецькому фільмі «Корабель мертвих» за однойменним романом Б. Травена. Надалі актор знімався переважно в фільмах американського, французького, англійського та італійського виробництва. У 1960—1961 роках Буххольц знявся в двох голлівудських стрічках, які завоювали світове визнання: у ролі Чіко в легендарному вестерні «Чудова сімка» і в комедії «Один, два, три» Біллі Вайлдера .
У 1973 році заради кінокомедії «… Але Джонні» Горст повернувся в Західну Німеччину. У наступні роки він був зайнятий переважно на телебаченні. У 1981 році вийшла його авторська телепередача Astro Show спільно з астрологом Елізабет Тейса . До самої своєї смерті Бухгольц працював у берлінських театрах. Останньою значною роллю в кіно стала роль лікаря концентраційного табору в оскароносному фільмі Роберто Беніньї «Життя прекрасне».
Буххольц раптово помер у 2003 році від запалення легенів, що розвинулися після операції, пов'язаної з переломом шийки стегна. Похований на берлінському цвинтарі Геерштрассе.
|
|
- ↑ а б в г Deutsche Nationalbibliothek Record #11866431X // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ а б Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б SNAC — 2010.
- ↑ https://www.berlin.de/ba-charlottenburg-wilmersdorf/ueber-den-bezirk/freiflaechen/friedhoefe/artikel.175680.php
- Хорст Буххольц в каталоге Немецкой национальной библиотеки [Архівовано 6 березня 2016 у Wayback Machine.]
- Горст Бухгольц на сайті IMDb (англ.)