Остап Вишня
Остап Вишня | ||||
---|---|---|---|---|
Павло Михайлович Губенко | ||||
![]() Остап Вишня, 1920-ті роки | ||||
Ім'я при народженні | Павло Михайлович Губенко | |||
Псевдонім | Остап Вишня | |||
Народився | 1 (13) листопада 1889[1] Чечва, Зіньківський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія[1] | |||
Помер | 28 вересня 1956 (66 років) Київ | |||
Поховання | Байкове кладовище | |||
Громадянство | ![]() ![]() ![]() | |||
Національність | українець | |||
Діяльність | прозаїк | |||
Сфера роботи | література[2] | |||
Alma mater | КНУ імені Тараса Шевченка | |||
Мова творів | українська | |||
Жанр | оповідання, гумореска, усмішка | |||
Magnum opus | Моя автобіографія | |||
Батько | Губенко Михайло Кіндратович | |||
Брати, сестри | Губенко Кость Михайлович і Чечвянський Василь Михайлович | |||
Автограф | ![]() | |||
| ||||
![]() | ||||
![]() | ||||
![]() |
Оста́п Ви́шня (Павло Михайлович Губенко; 1 (13) листопада 1889, Чечва, Зіньківський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія — 28 вересня 1956, Київ, Українська РСР, СРСР) — український письменник, новеліст, класик сатиричної прози XX століття.
Народився 1 (13) листопада 1889 року[3] на хуторі біля містечка (тепер село) Грунь, нині Охтирський район Сумської області, в багатодітній (17 дітей) сім'ї відставного солдата Михайла Кіндратовича Губенка та його дружини Параскеви Олександрівни, до шлюбу Балаш[4]. Батько працював на поміщика, його дід по батьковій лінії був у Лебедині шевцем, дід по матері — у Груні хліборобом[5].
Закінчив початкову, потім двокласну школу в Зінькові, далі навчався в Київській військово-фельдшерській школі, по закінченню якої у 1907 році працював фельдшером — спочатку в російській армії, а згодом — у хірургічному відділі лікарні Південно-Західної залізниці[6]. Та, як згадував письменник, він не збирався присвятити себе медицині — тож, працюючи в лікарні, займався самоосвітою, склав екстерном екзамен за гімназію і в 1917 році вступив до Київського університету; однак невдовзі залишив навчання та цілком віддався журналістській і літературній праці. Вчився добре.
З 1918 року мобілізований до Армії УНР у медичні частини. Зробив швидку кар'єру — у полон до більшовиків потрапив 1919 року в ранзі начальника медично-санітарного управління Міністерства залізниць УНР. У його розпорядженні були всі залізничні шпиталі, у яких лежали хворі офіцери й вояки Української Галицької армії, Дієвої армії Української Народної Республіки.
ВЧК вважало великим успіхом полон офіцера Губенка — високопоставлений «петлюрівський» урядовець утримувався в Харкові до 1921 року — «до повного закінчення громадянської війни» (таким було формулювання ревтрибуналів для опонентів окупаційної радянської влади).
«Визволив» Губенка мало не сам Микола Скрипник — соратник Леніна. Скрипник буцімто читав його гуморески в офіційних виданнях УНР. Павло Губенко справді писав чесно та їдко: попри військовий стан, немилосердно висміював вади Директорії, на кпини брав і особисто Головного Отамана Симона Петлюру. Саме йому приписується крилата фраза: «У вагоні Директорія, під вагоном територія…». Але ця слава не допомогла Вишні — офіцеру Армії УНР згодом помстилися за службу Україні: була ленінська в'язниця і сталінський концтабір.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/47/%D0%9E%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BF_%D0%92%D0%B8%D1%88%D0%BD%D1%8F.jpg/250px-%D0%9E%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BF_%D0%92%D0%B8%D1%88%D0%BD%D1%8F.jpg)
Перший надрукований твір Остапа Вишні — «Демократичні реформи Денікіна (Фейлетон. Матеріалом для конституції бути не може)» — побачив світ за підписом «П. Грунський» у Кам'янці-Подільському в газеті «Народна воля» 2 листопада 1919 року.
У цій же газеті було надруковано ще кілька фейлетонів молодого письменника, а з квітня 1921 року, коли він став працівником республіканської газети «Вісті ВУЦВК», розпочалися часи його активної творчості й систематичних виступів у пресі. Прізвисько Остап Вишня вперше з'явилося 22 липня 1921 року в «Селянській правді» під фейлетоном «Чудака, їй-богу!».
Остап Вишня проводив і велику громадську роботу. Він брав участь у діяльності літературних об'єднань «Плуг» і «Гарт», в організації та редагуванні, разом з Е. Блакитним, перших двох номерів журналу «Червоний Перець» (1922) і далі працював у цьому журналі, коли в 1927 році було поновлено його вихід. Відома робота Остапа Вишні в оргкомітеті Спілки письменників.
Його знайомі оповідали, що Вишня рятував своїх товаришів матеріально й гумором у підвалах ЧК, де він сидів приблизно з кінця 1919-го по весну 1921 року; і в тюрмі НКВС у Харкові, де він сидів з 26 грудня 1933-го по весну 1934 року, і в концтаборі на Печорі в 1934—1943 роках. Коли 1931 року був арештований Максим Рильський, з яким Вишня дружив так само міцно, як з Миколою Хвильовим, Миколою Кулішем і Олесем Досвітнім, то Вишня, не боячись накликати на себе гнів НКВС, кинувся з Харкова до Києва на допомогу безрадній родині поета, а після щасливого звільнення Рильського з тюрми — забрав його до себе в Харків на кілька тижнів на гостини.
До арешту Остапа Вишні доклав руку український письменник Олексій Полторацький (1905—1977), який 1930-го року в журналі «Нова генерація» (№ 2–4) опублікував статтю «Що таке Остап Вишня» із брутальною ідеологічною критикою творчості гумориста. Стаття була передрукована в журналі «Радянська література» (1934, № 4). Ось характерні цитати: «Пісенька Остапа Вишні одспівана. Літературна творчість цього фашиста і контрреволюціонера, як остаточно стає ясно, була не більше ніж машкарою, „мистецьким“ прикриттям, за яким ховаючись, він протаскував протягом кількох років у друковане слово свої націоналістичні куркульські ідейки і погляди», «…я щасливий відзначити… що моя стаття стає епітафією на смітникові, де похована „творчість“ Остапа Вишні» [джерело?].
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9b/Vyshnja_Ostap1955.jpg/150px-Vyshnja_Ostap1955.jpg)
1933-го року Остап Вишня був превентивно звинувачений у контрреволюційній діяльності й тероризмі, зокрема в замаху на Павла Постишева під час жовтневої демонстрації. Запроторений до таборів ГУЛАГу. У в'язниці контактував з відомим кубанським фольклористом Сергієм Мастепановим, який також був в'язнем. 1934 року в табірному щоденнику Остапа Вишні з'явився запис: «А хто ж? Хто ж співає, крім українців? Скрізь тепер їхні пісні лунають — по тайгах, по тундрах… Аби не плакали — хай співають!»[джерело?]
Звільнений і повернувся до літературної праці 1943 року. Вишню мали розстріляти, але його врятував щасливий випадок. Гумориста перекинули просто з арештантського барака на Печорі (Комі АРСР) до письменницького кабінету в щойно деокупованому Києві.
Одна з причин несподіваного звільнення — успіхи УПА на військовому та ідеологічному фронті. Сталін вирішив, що петлюрівець Вишня своїми гуморесками має спростовувати «наклепи націоналістів» — нібито улюбленця цілої України — Вишню — закатувала Москва, і висміяти «буржуазних націоналістів», насамперед УПА. Так у 1945—1946 роках з'явилась «Самостійна дірка» Остапа Вишні — голос гумориста з могили. «Буржуазні націоналісти» й повстанці привітали звільнення Остапа Вишні, частину заслуги в якому цілком слушно приписали й собі, та подякували гумористові, що він першим у широкій радянській пресі поінформував світ, що УПА активно діє та перемагає[7].
Перший твір після концтабору — «Зенітка». Другий і останній період творчості був непростим для Вишні. Щоби приховати свою справжню сатиру, він відточив образ героя-оповідача, мудрого, дотепного, задиристого часом, але сумного.
Після закінчення Другої світової війни Остап Вишня також став членом редколегії журналу «Перець» і активним його співпрацівником.
Влада надала Вишні квартиру в будинку письменників Роліт, де він мешкав до 1952 року. Протягом 1952-1956 років жив у будинку письменників на Великій Васильківській № 6, де на його честь встановлено пам'ятну дошку. 1955 року був реабілітований судовими органами СРСР.
Помер від чергового серцевого нападу 28 вересня 1956 року[8]. Похований на центральній алеї Байкового кладовища разом з родиною (ділянка № 2). Надгробний пам'ятник — граніт, скульптор М. Д. Декерменджі, архітектор Я. Ф. Ковбаса, встановлений у 1958 році.[9]
У власних творах Остап Вишня найбільше висміював особисті слабкості (духовне ледарство), своїх земляків, вважаючи, що «кому вже немає духу посміятися з власних хиб своїх, краще тому вік не сміятися».
Остап Вишня здобув визнання самобутнього майстра української сатири й гумору. Започаткував новий жанр — усмішка.
Усмішка — це різновид фейлетону та гуморески. Увів цей термін сам Остап Вишня. Пізніше він писав: «Хоч „фейлетон“ уже й завоював у нас повне право на життя, та, на мою думку, слово „усмішка“ нашіше від „фейлетону“»[10].
Загалом автор «Вишневих усмішок» зробив значний внесок у розвиток української сатиричної літератури та значно доповнив традиції жартівливого жанру в українській літературі, розпочатого його попередниками — Тарасом Шевченком, Іваном Франком, Лесем Мартовичем.
У ранніх творах (1920-ті) віддав належне моді на антирелігійні анекдоти, окремі з яких були поширені.
Був головою кооперативу літераторів під час спорудження для них житла в Харкові, заселеного з 1930 року.[11]
- Дружина Варвара Маслюченко — українська акторка.
- Син В'ячеслав Павлович Губенко (1923—2003) — лікар-травматолог, полковник медичної служби, був головним травматологом Київського військового округу.[12]
- Старший брат — письменник-гуморист Василь Чечвянський, якого було розстріляно за часів єжовщини в 1937 році.
- Демократичні реформи Денікіна (Фейлетон. Матеріалом для конституції бути не може, 1919)
- Чухраїнці (1926)
- Моя автобіографія (1927)[13]
- Зенітка(1944)
- Вишня О. Зенітка ; Вишневі усмішки / Остап Вишня. — Київ: Радян. письменник, 1947. — 116 с.
- Бекас (1945)
- Як варити і їсти суп із дикої качки (1945)
- Вальдшнеп (1945)
- Ведмідь (1945)
- Лисиця (1945)
- Вовк (1945)
- Заєць (1945)
- Ленінград і ленінградці (1945)
- Дика гуска (1946)
- Дика коза (1946)
- Перепілка (1946)
- Лось (1946)
- Дикий кабан, або вепр (1946)
- Дрохва (1946)
- Екіпіровка мисливця (1947)
- Дилда (1948)
- З крякухою на озері (1948)
- У ніч під Новий Рік (1950)
- Короп (1951)
- Лебідь (1951)
- Фазани (1952)
- Сом (1953)
- Отак і пишу (1954)
- Перший диктант (1955)
- Щука (1956)
- «Мисливські усмішки» (збірка, 1956)
- Вишня О. Як із Харкова зробити Берлін / Остап Вишня. — Харків: Книгоспілка, 1930. — 43 с.
- Вишня О. Головполітосвіта та інші оповідання / Остап Вишня: Держвидав України, 1929. — 23 с.
- Вишня О. Весна-красна ; Вишневі усмішки / Остап Вишня. — Київ: Вид-во ЦК КП (б)У «Рад. Україна», 1949. — 191 с.
- Вишня О. Вишневі усмішки кримські / Остап Вишня. — Харків: Держ. вид-во України, 1925. — 144 с.
- «Зенітка» (1967, мультфільм, за мотивами твору Остапа Вишні)
- «Парасолька на полюванні» (1973, мультфільм, за мотивами оповідань Остапа Вишні «Мисливські усмішки»)
- «Ні пуху, ні пера» (1973, фільм, режисер В. Іванов, за мотивами мисливських оповідань Остапа Вішні)
![]() |
![]() |
Монета «Остап Вишня»
|
- Вулиця Остапа Вишні — вулиця в місті Жмеринка Вінницької області.
- Вулиця Остапа Вишні (Київ)
- Вулиця Остапа Вишні (Полтава)
- Вулиця Остапа Вишні (Чернігів)
- Вулиця Остапа Вишні (Дніпро)
- Літературно-меморіальний музей Остапа Вишні в Груні Охтирського району Сумської області, на батьківщині письменника, відкрили в кінці 1982 року вдячні земляки, шануючи пам'ять про великого гумориста[14][15].
- Літературно-меморіальний музей Остапа Вишні — музей у селі Кринки Олешківського району Херсонської області.
- 1991 — «Із житія Остапа Вишні» — український документальний фільм режисера Ярослава Ланчака про страждання Остапа Вишні в засланні до Сибіру.
- 1989 року на честь 100-річчя від дня народження Остапа Вишні односельці висадили на алеї, що веде до Будинку- музею Остапа Вишні, 100 каштанів[16].
- 2014 — Остап Вишня — ювілейна монета номіналом 2 гривні, випущена Національним банком України. Присвячена 125-річчю від дня народження Остапа Вишні — видатного українського письменника, майстра гумористичних оповідань, фейлетонів, шаржів. Монету було введено в обіг 29 жовтня 2014 року. Вона належить до серії «Видатні особистості України».
- ↑ а б метрична книга
- ↑ Czech National Authority Database
- ↑ Архіви презентують віртуальний проект, присвячений українському класикові сатиричної прози Остапу Вишні
- ↑ Остап Вишня. Біг зайця полями. Укрінформ продовжує серію публікацій мультимедійного циклового проекту “КАЛИНОВИЙ К@ТЯГ”. 29.09.2018 [1]
- ↑ Остап Вишня «Моя автобіографія»
- ↑ Усі письменники і народна творчість: довідник (укр.) . Київ: Майстер-клас. 2008. с. 48—51. ISBN 978-966-471-096-8.
- ↑ Олена, Герасим'юк (24 липня 2017). Розстрільний календар (укр.). Family Leisure Club. ISBN 9786171238145.
- ↑ Внучка Остапа Вишни: «От расстрела дедушку спас… литературный псевдоним»
- ↑ Київ: Енциклопедичний довідник / за редакцією А. В. Кудрицького. — К. : Головна редакція Української радянської енциклопедії, 1981. — 736 с., іл.
- ↑ Остап Вишня. Отак і пишу Мультимедийное издательство Стрельбицкого, 1 февр. 2018 г.
- ↑ фільм «Батьківський гріх» (цикл «Речдок»),— в ітервалі 5.31 — 6.46.
- ↑ Головний військовий клінічний госпіталь. Клініка ушкоджень. Архів оригіналу за 17 листопада 2015. Процитовано 1 листопада 2015.
- ↑ [2] 0
- ↑ Остап Вишня — наш земляк Грунський музей Остапа Вишні — Персональний сайт учителя В. Я. Лавриненко. Архів оригіналу за 28 грудня 2016. Процитовано 28 грудня 2016.
- ↑ Народний музей Остапа Вишні (фоторепортаж) (село Грунь, Сумська область, Охтирський район). Архів оригіналу за 29 грудня 2016. Процитовано 28 грудня 2016.
- ↑ Коломієць, Ростислав (2019). Остап Вишня. Харків: Фоліо. с. 116. ISBN 978-966-03-8090.
{{cite book}}
: Перевірте значення|isbn=
: довжина (довідка)
- Українська літературна енциклопедія. — Т. 1. — К., 1988. — С. 314—315.
- Українська Радянська Енциклопедія. — Т. 2. — С. 254.
- Радянська енциклопедія історії України. — Т. 1. — С. 286.
- Енциклопедія Українознавства. Словникова частина. — Т. 1. — С. 265.
- Письменники Радянської України. — К., 1970. — С. 65–66.
- …З порога смерті…: Письменники України — жертви сталінських репресій. — К., 1991. — С. 101—103.
- Мистецтво України: Біографічний довідник. — К., 1997. — С. 115—116.
- Юркова О. Вишня Остап // Довідник з історії України. — 2-ге вид. — К., 2001. — С. 111.
- Юркова О. В. Вишня Остап // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — Київ : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — 688 с. : іл. — С. 521—522.
- Маківчук Ф. Життя і творчість Остапа Вишні // Вишня Остап. Усмішки. Книга перша. — К., 1969. — С. 5–24.
- І сміх, і сльози, і любов Остапа Вишні // Цалик С. М., Селігей П. О. Таємниці письменницьких шухляд: Детективна історія української літератури. — К.: Наш час, 2010. — С. 224—279.
- Лавріненко Юрій. Остап Вишня // Українське слово: Хрестоматія української літератури та літературної критики XX ст. — Книга перша. — К., 1994. — С. 480—487.
- Дорошенко В. Шевченкові джерела ранньої творчості Остапа Вишні // Слово про Шевченка. — Х.: Основа, 1998. — С. 66–76.
- Будзей Олег. Остап Вишня і Кам'янець: Дебюти // Подолянин. — 2006. — 27 жовт. — С. 7.
- Велет українського гумору: до 125-річчя від дня народження Остапа Вишні (1889—1956) // Дати і події, 2014, друге півріччя: календар знамен. дат № 2 (4) / Нац. парлам. б-ка України. — Київ, 2014. — С. 122—126.
- ОЛЕКСАНДР ГРИЦЕНКО. ОСТАП ВИШНЯ В УКРАЇНСЬКІЙ КУЛЬТУРІ ПАМ'ЯТІ: «КОРОЛЬ ТИРАЖІВ», «НАРОДНИЙ ГУМОРИСТ», СУСПІЛЬНА ІНСТИТУЦІЯ, ЗНАРЯДДЯ ПРОПАГАНДИ, «НАЦІОНАЛЬНИЙ МУЧЕНИК». ЧАСТИНА 1. Historians, 26.01.2020
- ОСТАП ВИШНЯ | Програма «Велич особистості» | 2014 (ВІДЕО)
- Біографія та твори Остапа Вишні.
- Біографія і твори в бібліотеці Українського Центру
- Вишня Остап: Біографія
- Вишня Остап в Електронній бібліотеці «Культура України»
- Твори для дітей Остапа Вишні в бібліотеці дитячої літератури TOU
|
- Народились 13 листопада
- Народились 1889
- Уродженці Зіньківського повіту
- Померли 28 вересня
- Померли 1956
- Поховані на Байковому кладовищі
- Випускники Київського університету
- Померли в Києві
- Остап Вишня
- Уродженці Полтавської губернії
- Уродженці Охтирського району
- Вояки Армії УНР
- Персоналії:УНР
- Лікарі УНР
- Українські письменники
- Письменники-сатирики
- Українські гумористи
- Репресовані українські письменники
- В'язні ГУЛАГу
- Літератори, відомі під псевдонімами
- Мешканці будинку «Слово»
- Мешканці Роліту
- Люди, на честь яких названо вулиці
- Люди на монетах України
- Розстріляне відродження
- Уродженці Груні (Охтирський район)
- Українські мисливці
- Гумористи, відомі під псевдонімами
- Автори фейлетонів
- Великі українці
- Українська комедія