Nonakarbonyl diželeza
Nonakarbonyl diželeza | |
---|---|
![]() Strukturní vzorec | |
![]() Model molekuly | |
Obecné | |
Systematický název | nonakarbonyl diželeza |
Ostatní názvy | tri- |
Funkční vzorec | Fe2(CO)9 |
Sumární vzorec | Fe2C9O9 |
Vzhled | oranžovožluté krystaly |
Identifikace | |
Registrační číslo CAS | 15321-51-4 |
EC-no (EINECS/ELINCS/NLP) | 239-359-5 |
PubChem | 6096993 |
SMILES | O=C1[Fe]2(=C=O)(=C=O)(=C=O)C(=O)[Fe]1(=C=O)(=C=O)(=C=O)C2=O |
InChI | InChI=1S/9CO.2Fe/c9*1-2;; |
Vlastnosti | |
Molární hmotnost | 363,78 g/mol |
Teplota rozkladu | 100 °C (373 K) |
Hustota | 2,08 g/cm3 |
Rozpustnost ve vodě | nerozpustný |
Bezpečnost | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Nonakarbonyl diželeza je anorganická sloučenina se vzorcem Fe2(CO)9, používaná jako reaktant v organokovové chemii a organické syntéze.[1] Je reaktivnějším zdrojem železa než pentakarbonyl, Fe(CO)5, a díky své netěkavosti je méně nebezpečný. Je prakticky nerozpustný ve všech běžných rozpouštědlech.
Příprava a struktura
[editovat | editovat zdroj]Podle původního postupu[2] se nonakarbonyl diželeza připravuje fotolýzou roztoku Fe(CO)5 v kyselině octové:[3][4]
- 2 Fe(CO)5 → Fe2(CO)9 + CO
Fe2(CO)9 obsahuje dvojici Fe(CO)3 center spojených třemi můstkovými CO ligandy. Přestože se uvádělo, že vazba Fe-Fe odpovídá pravidlu 18 elektronů (8 valenčních elektronů z Fe, dva z každého koncového karbonylu, jeden z každého můstkového a jeden z dalšího atomu Fe ve vazbě kov-kov), tak se teoretickými analýzami zjistilo, že se v molekule neobjevuje přímá vazba Fe-Fe;[5] předpokládá se, že na jednom z můstků se vyskytuje tricentrická dvouelektronová vazba Fe-C-Fe. Menšinový izomer je možné vykrystalizovat s C60. Atomy železa jsou rovnocenné a mají oktaedrickou geometrii. Zkoumání struktury Fe2(CO)9 je obtížné, protože nízká rozpustnost omezuje tvorbu krystalů. Mössbauerovské spektrum vykazuje jeden kvadrupólový dublet, což odpovídá D3h-symetrické struktuře.
Reakce
[editovat | editovat zdroj]Fe2(CO)9 se používá na přípravu sloučenin typu Fe(CO)4L a Fe(CO)3(dien); tyto syntézy se obvykle provádějí v tetrahydrofuranu. Předpokládá se, že se přitom rozpouští malé množství Fe2(CO)9 podle následující rovnice:[6]
- Fe2(CO)9 → Fe(CO)5 + Fe(CO)4(THF)
Oxidační adicí allylbromidu na nonakarbonyl diželeza vzniká allylový železnatý komplex.[7]
- Fe2(CO)9 + BrCH2CH=CH2 → FeBr(CO)3(C3H5) + CO + Fe(CO)5
Podobně se připravuje trikarbonyl cyklobutadienželeza z 3,4-dichlorcyklobutenu:[8]
- C4H4Cl2 + 2 Fe2(CO)9 → (C4H4)Fe(CO)3 + 2 Fe(CO)5 + 2 CO + 2 FeCl2.
Fe2(CO)9 se také používá na přípravu cyklopentadienonů [2+3]-cykloadicí z dibromketonů.[9]
Fotolýzou Fe2(CO)9 za nízkých teplot se vytváří nenasycený komplex Fe2(CO)8, přičemž některé izomery obsahují CO můstky a jiné nikoliv.[10]
Reference
[editovat | editovat zdroj]V tomto článku byl použit překlad textu z článku Diiron nonacarbonyl na anglické Wikipedii.
- ↑ Elschenbroich, C.; Salzer, A. ”Organometallics : A Concise Introduction” (2nd Ed) (1992) Wiley-VCH: Weinheim ISBN 3-527-28165-7
- ↑ Edmund Speyer; Hans Wolf. Über die Bildungsweise von Eisen-nonacarbonyl aus Eisen-pentacarbonyl. Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft. 1924, s. 1424–1425. DOI 10.1002/cber.19270600626.
- ↑ King, R. B. Organometallic Syntheses. Volume 1 Transition-Metal Compounds; Academic Press: New York, 1965. ISBN 0-444-42607-8
- ↑ E. H. Braye; W. Hübel. Diiron Enneacarbonyl. Inorganic Syntheses. 1966, s. 178. ISBN 978-0-470-13239-5. DOI 10.1002/9780470132395.ch46.
- ↑ Jennifer C. Green, Malcolm L. H. Green, Gerard Parkin "The occurrence and representation of three-centre two-electron bonds in covalent inorganic compounds" Chemical Communications 2012, 11481-11503. DOI:10.1039/c2cc35304k
- ↑ F. Albert Cotton, Jan M. Troup "Reactivity of diiron nonacarbonyl in tetrahydrofuran. I. Isolation and characterization of pyridinetetracarbonyliron and pyrazinetetracarbonyliron" Journal of the American Chemical Society, 1974, volume 96, pp 3438–3443 DOI:10.1021/ja00818a016
- ↑ Charles F. Putnik; James J. Welter; Galen D. Stucky; M. J. d'Aniello; B. A. Sosinsky; J. F. Kirner; E. L. Muetterties. Metal clusters in catalysis. 15. A Structural and Chemical Study of a Dinuclear Metal Complex, Hexacarbonylbis(.eta.3-2-propenyl)diiron(Fe-Fe). Journal of the American Chemical Society. 1978, s. 4107–4116. DOI 10.1021/ja00481a020.
- ↑ R. Pettit; J. Henery. Cyclobutadieneiron Tricarbonyl. Organic Syntheses. 1970, s. 21. DOI 10.15227/orgsyn.050.0021.
- ↑ R. NOYORI; YOKOYAMA, K.; HAYAKAWA, Y. Cyclopentanones from
α ,α '-Dibromoketones and Enamines: 2,5-Dimethyl-3-Phenyl-2-Cyclopenten-1-one. Org. Synth.. 1988. Dostupné online. ; Coll. Vol.. S. 520. - ↑ Susan C. Fletcher. Structure and Reactions of Fe2(CO)8: An IR Spectroscopic study using 13C Photolysis with plane-polarized light, and matrix isolation. Inorganic Syntheses. 1986, s. 3597. DOI 10.1021/ic00240a014.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Nonakarbonyl diželeza na Wikimedia Commons