Fašizam: razlika između inačica
Nema sažetka uređivanja |
mNema sažetka uređivanja |
||
Redak 13: | Redak 13: | ||
<ref>Aristotle A. Kallis. ''The fascism reader''. New York, New York, USA: Routledge, 2003. Str. 71</ref> Valja opaziti da su fašističke stranke u pravilu – radničke stranke, da se brinu za prava i interese radništva i promoviraju socijalne programe za široke slojeve stanovništva.<ref>{{Citiranje weba|url=https://slate.com/news-and-politics/2017/04/why-the-british-union-fascist-movement-appealed-to-so-many-women.html|title=Why Former Suffragettes Flocked to British Fascism|author=Martin Pugh|date=14. travnja 2017.|work=|language=engleski|publisher=Slate|accessdate=26. ožujka 2019.}}</ref> |
<ref>Aristotle A. Kallis. ''The fascism reader''. New York, New York, USA: Routledge, 2003. Str. 71</ref> Valja opaziti da su fašističke stranke u pravilu – radničke stranke, da se brinu za prava i interese radništva i promoviraju socijalne programe za široke slojeve stanovništva.<ref>{{Citiranje weba|url=https://slate.com/news-and-politics/2017/04/why-the-british-union-fascist-movement-appealed-to-so-many-women.html|title=Why Former Suffragettes Flocked to British Fascism|author=Martin Pugh|date=14. travnja 2017.|work=|language=engleski|publisher=Slate|accessdate=26. ožujka 2019.}}</ref> |
||
Fašisti su u svojoj namjeri da ujedine svoju naciju putem [[totalitarizam|totalitarne]] države koja će provesti masovnu mobilizaciju nacionalne zajednice,<ref>Grčić, Joseph. ''Ethics and Political Theory'' (Lanham, Maryland: University of America, Inc, 2000) str. 120</ref><ref>Blamires, Cyprian, ''World Fascism: a Historical Encyclopedia'', Volume 1 (Santa Barbara, California: ABC-CLIO, Inc., 2006) str. 140–141, 670.</ref> redovno koristili jednu [[avangardizam|avangardnu stranku]] koja predvodi revolucionarne promjene i uspostavlja [[jednostranački sustav]] s ciljem da preuredi naciju prema principima fašističke ideologije.<ref>Eatwell, Roger, ''Fascism: a History'' (Allen Lane, 1996) str. 215.</ref> Neprijateljski prema liberalnoj demokraciji i prema komunizmu, fašistički su pokreti |
Fašisti su u svojoj namjeri da ujedine svoju naciju putem [[totalitarizam|totalitarne]] države koja će provesti masovnu mobilizaciju nacionalne zajednice,<ref>Grčić, Joseph. ''Ethics and Political Theory'' (Lanham, Maryland: University of America, Inc, 2000) str. 120</ref><ref>Blamires, Cyprian, ''World Fascism: a Historical Encyclopedia'', Volume 1 (Santa Barbara, California: ABC-CLIO, Inc., 2006) str. 140–141, 670.</ref> redovno koristili jednu [[avangardizam|avangardnu stranku]] koja predvodi revolucionarne promjene i uspostavlja [[jednostranački sustav]] s ciljem da preuredi naciju prema principima fašističke ideologije.<ref>Eatwell, Roger, ''Fascism: a History'' (Allen Lane, 1996) str. 215.</ref> Neprijateljski prema liberalnoj demokraciji i prema komunizmu, fašistički su pokreti dijelili zajednička obilježja, uključujući izrazito štovanje države, posveti jednom snažnom vođi i naglasku na ultranacionalizmu i [[militarizam|militarizmu]]. Fašizam gleda na političko nasilje, rat i imperijalizam kao sredstva za postizanje nacionalne obnove. |
||
Fašistička ideologija konzistentno zaziva glavnost države. Vođe kao [[Benito Mussolini]] u Italiji i [[Adolf Hitler]] u Njemačkoj utjelovljavali su državu i nepobitnu moć. Fašizam je posuđivao teorije i terminologije iz socijalizma, ali ih je primjenjivao na što je on vidio kao značajniju borbu od [[klasna borba|klasne borbe]] – onu između naroda i rasa. Stoga se fašizam usredotočuje se na okončanje – tj. razrješenje sukoba između klasa unutar nacije.<ref>Griffin, Roger. ''The Nature of Fascism'' (New York: St. Martins Press, 1991) str. 222–223.</ref> Zagovara [[ |
Fašistička ideologija konzistentno zaziva glavnost države. Vođe kao [[Benito Mussolini]] u Italiji i [[Adolf Hitler]] u Njemačkoj utjelovljavali su državu i nepobitnu moć. Fašizam je posuđivao teorije i terminologije iz socijalizma, ali ih je primjenjivao na što je on vidio kao značajniju borbu od [[klasna borba|klasne borbe]] – onu između naroda i rasa. Stoga se fašizam usredotočuje se na okončanje – tj. razrješenje sukoba između klasa unutar nacije.<ref>Griffin, Roger. ''The Nature of Fascism'' (New York: St. Martins Press, 1991) str. 222–223.</ref> Zagovara [[miješano gospodarstvo|mješovito gospodarstvo]], u kojem će se državno i privatno vlasništvo nadopunjavati s glavnim ciljem postizanja autarkije, koja bi trebala osigurati nacionalnu samodostatnost i neovisnost kroz protekcionističku i intervencionističku ekonomsku politiku. Fašizam podržava što se ponekad naziva [[Treći položaj|Trećim položajem]] između liberalne demokracije i komunizma. |
||
Poslije [[Drugi svjetski rat |Drugog svjetskog rata]] samo je mali broj političkih stranaka i grupa sebe otvoreno opisivao kao fašističke i izraz su češće pejorativno koristili politički protivnici. |
Poslije [[Drugi svjetski rat |Drugog svjetskog rata]] samo je mali broj političkih stranaka i grupa sebe otvoreno opisivao kao fašističke i izraz su češće pejorativno koristili politički protivnici. |
||
Redak 27: | Redak 27: | ||
Fašisti će za d'Annunzija i njegove snage u Rijeci prikupljati po Italiji novčanu pomoć, koja uglavnom neće doći do Rijeke, ali će d'Annunzio poslati dio svojih ''ardita'' Mussoliniju u Milano s porukom da se Mussolini njima posluži u predstojećoj političkoj borbi, za što neka se posluži i "dijelom riječkog novca".<ref>{{Citiranje weba|url=https://digilander.libero.it/fiammecremisi/approfondimenti/carteggio.htm|title=CARTEGGIO D'ANNUNZIO-MUSSOLINI SETTEMBRE 1919|language=talijanski|publisher=LIBERO.IT|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.ilgiornale.it/news/inedito-vera-storia-fiume-dannunzio-scrisse-benito.html|title=Inedito: la vera storia di Fiume D'Annunzio scrisse a Benito|author=Bruno Guerri|date=8. ožujka 2011.|language=talijanski|publisher=Il Giornale|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
Fašisti će za d'Annunzija i njegove snage u Rijeci prikupljati po Italiji novčanu pomoć, koja uglavnom neće doći do Rijeke, ali će d'Annunzio poslati dio svojih ''ardita'' Mussoliniju u Milano s porukom da se Mussolini njima posluži u predstojećoj političkoj borbi, za što neka se posluži i "dijelom riječkog novca".<ref>{{Citiranje weba|url=https://digilander.libero.it/fiammecremisi/approfondimenti/carteggio.htm|title=CARTEGGIO D'ANNUNZIO-MUSSOLINI SETTEMBRE 1919|language=talijanski|publisher=LIBERO.IT|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.ilgiornale.it/news/inedito-vera-storia-fiume-dannunzio-scrisse-benito.html|title=Inedito: la vera storia di Fiume D'Annunzio scrisse a Benito|author=Bruno Guerri|date=8. ožujka 2011.|language=talijanski|publisher=Il Giornale|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
||
Pred nacionalne parlamentarne izbore 1921. god. fašisti - koji s vremenom postaju snaga koja okuplja onaj dio radništva koji se protivi socijalizmu i ne želi u Italiji novu socijalističku revoluciju<ref>{{Citiranje weba|url=https://storia.camera.it/regno/lavori/leg26/sed004.pdf|title=LEGISLATURA XXYI - 1* SESSIONE - DISCUSSIONI - TORNATA DEL 2 1 GIUGNO 192 1TORNATA. DI MARTEDÌ 21 GIUGNO 1921, str. 95 do 102|author=govor zastupnika |
Pred nacionalne parlamentarne izbore 1921. god. fašisti - koji s vremenom postaju snaga koja okuplja onaj dio radništva koji se protivi socijalizmu i ne želi u Italiji novu socijalističku revoluciju<ref>{{Citiranje weba|url=https://storia.camera.it/regno/lavori/leg26/sed004.pdf|title=LEGISLATURA XXYI - 1* SESSIONE - DISCUSSIONI - TORNATA DEL 2 1 GIUGNO 192 1TORNATA. DI MARTEDÌ 21 GIUGNO 1921, str. 95 do 102|author=govor zastupnika Benita Mussolinija u talijanskom parlamentu, 21. lipnja 1921.|publisher=službene stranice Talijanskog parlamenta|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> - pribjegavaju otvorenom političkom nasilju, ponegdje uz prešutno odobravanje državnih vlasti. Tako su primjerice u [[Istra|Istri]] 7. svibnja 1921. godine spalili fašisti župni ured u [[Kringa|Kringi]] i teško zlostavljali župnika [[Božo Milanović|Božu Milanovića]], da bi 14. svibnja 1921. - tj. dan prije parlamentarnih izbora - skupina fašista koja je došla na vojnim kamionima polila benzinom i zapalila kuću lokalnog trgovca Petra Burića u nekoliko kilometara udaljenoj [[Baderna|Baderni]], a u obližnjem selu [[Pajari|Pajarima]] su zapalili kuće Gašpara Heraka i Antuna Heraka; također su zapalili kuće u obližnjem manjem selu [[Heraki]]. U vrijeme tog fašističkog nasilja državne su vlasti hrvatskog kandidata na tim izborima Tomu Heraka - uhitile. U drugim dijelovima Istre bilo je slično.''<ref>Ernest Radetić, "Istarski zapisi", Grafički zavod Hrvatske, Zagreb 1969., str. 285 - 288</ref>'' |
||
Primjer političkog i vojnog avanturizma u Rijeci ("Riječki poduhvat", tal. "''Impresa di Fiume''"), koji je na jedan romantični način odjeknuo Italijom, postati će - nakon što je talijanska vojska u rujnu 1920. god. silom izbacila d'Annunzijeve ''ardite'' iz Rijeke - glavnom inspiracijom i uzorom za "osvajanje države" (tal. "''La conquista dello stato''"). Sam d'Annunzio će s Mussolinijem surađivati u nelegalnoj okupaciji gradske vlasti u Milanu, gdje fašisti 3. kolovoza 1922. godine silom zauzimaju gradsku vijećnicu i silom prekidaju opći štrajk u gradu - sve uz efektivnu suradnju predstavnika državnih vlasti.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.arcipelagomilano.org/wp-content/uploads/2016/10/Marco-Vitale.pdf|title=IL CONSIGLIO COMUNALE DI MILANO: STORIA, PRESENTE E FUTURO|author=Marco Vitale|date=19. listopada 1919.|work=https://www.arcipelagomilano.org/|language=talijanski|publisher=Arcipelago Milano|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.infoaut.org/storia-di-classe/3-agosto-1922-assalto-alla-sede-dell-avanti|title=3 agosto 1922: assalto alla sede dell "Avanti!"|date=3. kolovoza 2017.|language=talijanski|publisher=INFOaut|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Tijekom 1922. god. talijanski socijalisti, te radikalnija [[Komunistička partija Italije]] osnovana 1921. god., potiče radnike na opći štrajk i okupaciju tvornica, što svojim terorom sprječavaju fašisti.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.marxismo.net/index.php/teoria-e-prassi/movimento-operaio-italiano/420-storia-del-sindacato-in-italia-dalla-nascita-della-cgl-alla-svolta-dell-eur|title=STORIA DEL SINDACATO IN ITALIA, DALLA NASCITA DELLA CGL ALLA “SVOLTA DELL’EUR”|author=Fred Weston|date=4. srpnja 2019.|language=talijanski|publisher=Marxismo.net|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
Primjer političkog i vojnog avanturizma u Rijeci ("Riječki poduhvat", tal. "''Impresa di Fiume''"), koji je na jedan romantični način odjeknuo Italijom, postati će - nakon što je talijanska vojska u rujnu 1920. god. silom izbacila d'Annunzijeve ''ardite'' iz Rijeke - glavnom inspiracijom i uzorom za "osvajanje države" (tal. "''La conquista dello stato''"). Sam d'Annunzio će s Mussolinijem surađivati u nelegalnoj okupaciji gradske vlasti u Milanu, gdje fašisti 3. kolovoza 1922. godine silom zauzimaju gradsku vijećnicu i silom prekidaju opći štrajk u gradu - sve uz efektivnu suradnju predstavnika državnih vlasti.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.arcipelagomilano.org/wp-content/uploads/2016/10/Marco-Vitale.pdf|title=IL CONSIGLIO COMUNALE DI MILANO: STORIA, PRESENTE E FUTURO|author=Marco Vitale|date=19. listopada 1919.|work=https://www.arcipelagomilano.org/|language=talijanski|publisher=Arcipelago Milano|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.infoaut.org/storia-di-classe/3-agosto-1922-assalto-alla-sede-dell-avanti|title=3 agosto 1922: assalto alla sede dell "Avanti!"|date=3. kolovoza 2017.|language=talijanski|publisher=INFOaut|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Tijekom 1922. god. talijanski socijalisti, te radikalnija [[Komunistička partija Italije]] osnovana 1921. god., potiče radnike na opći štrajk i okupaciju tvornica, što svojim terorom sprječavaju fašisti.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.marxismo.net/index.php/teoria-e-prassi/movimento-operaio-italiano/420-storia-del-sindacato-in-italia-dalla-nascita-della-cgl-alla-svolta-dell-eur|title=STORIA DEL SINDACATO IN ITALIA, DALLA NASCITA DELLA CGL ALLA “SVOLTA DELL’EUR”|author=Fred Weston|date=4. srpnja 2019.|language=talijanski|publisher=Marxismo.net|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
||
== Osvajanje državne vlasti == |
== Osvajanje državne vlasti == |
||
U listopadu 1922. godine kreću fašisti u [[Marš na Rim]] kao manifestaciju u kojoj je oko 50.000 razvojačenih vojnika uključenih u fašističke ''squadre'' ("crnokošuljaša") - čija se organizacija |
U listopadu 1922. godine kreću fašisti u [[Marš na Rim]] kao manifestaciju u kojoj je oko 50.000 razvojačenih vojnika uključenih u fašističke ''squadre'' ("crnokošuljaša") - čija se organizacija preimenovala u studenom 1921. godine preimenovala u ''Partito Nazionale Fascista'', tj. Nacionalnu fašističku stranku - 28. listopada 1922. godine došli u Rim i ondje od Kralja zahtijevalo da im na upravu preda državu kojoj je prijetila ljevičarska revolucija.<ref>{{Citiranje weba|url=https://italianacademy.columbia.edu/sites/default/files/papers/Franzosi.pdf|title=The Rise of Italian Fascism (1919-1922): Changing Social Relations in Revolutionary Periods, str. 4., 5., 15, 18, 40|author=Roberto Franzosi|date=9. srpnja 2013.|work=https://italianacademy.columbia.edu/|language=engleski|publisher=Emory University and Italian Academy of Columbia University|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Kralj [[Viktor Emanuel III.|Viktor Emauel III.]] je minornoj fašističkoj stranci koja je na parlamentarnim izborima 15. svibnja 1921. godine bila osvojila samo 29.549 glasova (0,4 posto glasova na izborima) i samo 2 od 535 mjesta u donjem domu Parlamenta<ref>{{Citiranje weba|url=https://ebiblio.istat.it/digibib/Elezioni/RAV0143612StatelezgenpolXXVIleg15mag1921.pdf|title=Statistica delle Eelzioni Generali Politiche Per la XXVI Legislatura (15 maggio 1921)|date=1924|language=talijanski|publisher=Ministero dell'Economia Nazionale, Direzione Generale della Statistica|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> povjerio mandat za sastav vlade. Njihov "''Duce''" (približno: "Vođa") Mussolini će danu mogućnost spretno iskoristiti, te stati najprije na čelo svih političkih snaga koji su u Italiji protivile socijalističkoj revoluciji, a tijekom nekoliko narednih godina postupno sve druge političke snage gurnuti u stranu i zavesti u Italiji fašističku diktaturu.<ref>{{Citiranje weba|url=http://cab.unime.it/journals/index.php/hum/article/download/1442/1156|title=L’Arditismo dopo Fiume: Arditi d’Italia e Arditi del Popolo, str. 39-46|author=Alessandra Grasso|date=|work=|language=engleski|publisher=HUMANITIES – Anno III, Numero 5, Gennaio 2014|accessdate=2. ožujka 2020.}}</ref> Kako socijalisti ostaju jedina politička snaga koja se upušta u oštriju antifašističku borbu, 10. lipnja 1924. godine fašisti otimaju i ubijaju njihovog generalnog sekretara [[Giacomo Matteotti|Giacoma Matteottija]] (bila je riječ o otmici i klanju nožem: ubojice nisu objavili svoj identitet); slijede mjeseci teške političke napetosti i fizičkih sukoba socijalista s fašističkom milicijom - koja stranačka formacija diljem Italije od siječnja 1923. godine djeluje kao jedna paralelna paravojna snaga s glavnom zadaćom suzbijanja političke subverzije, plaćena od države.<ref>{{Citiranje weba|url=https://siusa.archivi.beniculturali.it/cgi-bin/pagina.pl?TipoPag=profist&Chiave=419|title=Milizia volontaria per la sicurezza nazionale - MVSN, 1923 - 1943|language=talijanski|publisher=Sistema Informativo Unificato per le Sprintendenze Archivistiche|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.ilmessaggero.it/rubriche/accadde_oggi/benito_mussolini_costituisce_milizia_volontaria_sicurezza_nazionale-1480267.html|title=14 gennaio 1923 Benito Mussolini costituisce la Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale|author=Enrico Gregori|date=13. siječnja 2016.|language=talijanski|publisher=Il Messaggero|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.patriaindipendente.it/idee/formazione/promemoria-4-la-milizia-volontaria-per-la-sicurezza-nazionale/|title=PROMEMORIA 4. La milizia volontaria per la sicurezza nazionale|author=Paolo Papotti|date=6. ožujka 2020.|language=talijanski|publisher=Periodico dell’Associazione Nazionale Partigiani d’Italia|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Naposlijetku će 3. siječnja 1925. godine Mussolini održati govor u talijanskom parlamentu gdje će deklarirati svoje pravo na vrhovnu vlast i odlučnost da okonča socijalističku subverziju, nakon čega je oduzet mandat socijalističkim zastupnicima u parlamentu; uzima se da je od toga dana Mussolini vladao Italijom kao diktator.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.lifeinitaly.com/history/italy-between-1922-1945-the-rule-of-mussolini/|title=Italy Between 1922-1945 – The Rule Of Mussolini|author=Helga Dosa|date=19. ožujka 1921.|language=engleski|publisher=life in italy|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://storia.camera.it/regno/lavori/leg27/sed049.pdf|title=Atti Parlamentari — 2021 — Camera dei Deputati |
||
LEGISLATURA XXVII — TORNATA DEL 3 GENNAIO 1925, govor predsjednika vlade i ministra vanjskih poslova Benita Mussolinija od 3. lipnja 1925., str. 2028 do 2032|language=talijanski|publisher= |
LEGISLATURA XXVII — TORNATA DEL 3 GENNAIO 1925, govor predsjednika vlade i ministra vanjskih poslova Benita Mussolinija od 3. lipnja 1925., str. 2028 do 2032|language=talijanski|publisher=službene stranice talijanskog parlamenta|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
||
2. listopada 1925. godine sklapaju fašisti s gospodarstvenicima okupljenima u Općem savezu talijanske industrije ("''Confindustria''") sporazum poznat pod imenom ''Patto di Palazzo Vidoni'', kojim su fašisti dobili monopol na sindikalno organiziranje talijanskih radnika, i time zaokružiti misiju koju su sebi postavili: udaljiti ljevičare od talijanskog radništva.<ref>{{Citiranje weba|url=https://ilgiornaledelriccio.com/2018/06/05/4-giugno-1944-leccidio-de-la-storta-bruno-buozzi-il-sindacalismo-e-la-lezione-che-ci-impartiscono-in-questi-giorni/|title=4 Giugno 1944: l’eccidio de La Storta, Bruno Buozzi, il sindacalismo e la lezione che ci impartiscono in questi giorni.|author=Marcello Colasanti|date=5. kolovoz 2018.|language=talijanski|publisher=IL GIORNALE DEL RICCIO|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Stvarajući stanovitu ravnotežu između vlasnika i radnika, fašisti nastoje stvoriti tzv. [[Korporativizam|'''korporativizam''']], kao posve novi oblik političke vladavine, u kojemu se društvo - uključujući tu privatna poduzeća, sindikate, razna udruženja - posve identificira s državom, vođenom na krajnje autoritaran način. Radnici, službenici, obrtnici, industrijalci su pripadnici svojih ''korporacija'', koje sve imaju zadaću da kao dijelovi fašističke države surađuju u slozi.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.researchgate.net/publication/292945648_Il_Corporativismo_Un_paradosso_della_politica_economica_dello_stato_fascista_Corporativism_A_paradox_of_the_economic_policy_of_the_fascist_state|title=IL CORPORATIVISMO: UN PARADOSSO DELLA POLITICA ECONOMICA DELLO STATO FASCISTA|author=Natascia Ridolfi i Ada di Nucci|language=talijanski|publisher=Pecvnia, núm. 19 (julio-diciembre 2014), pp. 61-80|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.researchgate.net/publication/315176857_The_Public-Private_Dichotomy_in_Fascist_Corporativism_Discursive_Strategies_and_Models_of_Legitimization|title=The Public–Private Dichotomy in Fascist Corporativism: Discursive Strategies and Models of Legitimization|author=Maurizio Cau|date=Ožujak 2017|language=engleski|publisher=Politics and Governance 5(1):26|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
2. listopada 1925. godine sklapaju fašisti s gospodarstvenicima okupljenima u Općem savezu talijanske industrije ("''Confindustria''") sporazum poznat pod imenom ''Patto di Palazzo Vidoni'', kojim su fašisti dobili monopol na sindikalno organiziranje talijanskih radnika, i time zaokružiti misiju koju su sebi postavili: udaljiti ljevičare od talijanskog radništva.<ref>{{Citiranje weba|url=https://ilgiornaledelriccio.com/2018/06/05/4-giugno-1944-leccidio-de-la-storta-bruno-buozzi-il-sindacalismo-e-la-lezione-che-ci-impartiscono-in-questi-giorni/|title=4 Giugno 1944: l’eccidio de La Storta, Bruno Buozzi, il sindacalismo e la lezione che ci impartiscono in questi giorni.|author=Marcello Colasanti|date=5. kolovoz 2018.|language=talijanski|publisher=IL GIORNALE DEL RICCIO|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Stvarajući stanovitu ravnotežu između vlasnika i radnika, fašisti nastoje stvoriti tzv. [[Korporativizam|'''korporativizam''']], kao posve novi oblik političke vladavine, u kojemu se društvo - uključujući tu privatna poduzeća, sindikate, razna udruženja - posve identificira s državom, vođenom na krajnje autoritaran način. Radnici, službenici, obrtnici, industrijalci su pripadnici svojih ''korporacija'', koje sve imaju zadaću da kao dijelovi fašističke države surađuju u slozi.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.researchgate.net/publication/292945648_Il_Corporativismo_Un_paradosso_della_politica_economica_dello_stato_fascista_Corporativism_A_paradox_of_the_economic_policy_of_the_fascist_state|title=IL CORPORATIVISMO: UN PARADOSSO DELLA POLITICA ECONOMICA DELLO STATO FASCISTA|author=Natascia Ridolfi i Ada di Nucci|language=talijanski|publisher=Pecvnia, núm. 19 (julio-diciembre 2014), pp. 61-80|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.researchgate.net/publication/315176857_The_Public-Private_Dichotomy_in_Fascist_Corporativism_Discursive_Strategies_and_Models_of_Legitimization|title=The Public–Private Dichotomy in Fascist Corporativism: Discursive Strategies and Models of Legitimization|author=Maurizio Cau|date=Ožujak 2017|language=engleski|publisher=Politics and Governance 5(1):26|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
||
Na vrhu tog ''korporativističkog'' poretka stoji Veliki savjet fašizma (''Gran Consiglio del Fascismo''), kojem je središnjem tijelu Nacionalne fašističke partije kojemu Zakonom 2693 od 9. prosinca 1928. dana ovlast da "koordinira i integrira" sve aktivnosti režima.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.raiscuola.rai.it/storia/articoli/2021/02/I-poteri-del-Gran-Consiglio-del-Fascismo-ac72898b-ce36-4cf7-9973-9a5e654bd5c5.html|title=I poteri del Gran Consiglio del Fascismo|author=Giovani Sabbatucci|language=talijanski|publisher=RAI|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.fattiperlastoria.it/leggi-fascistissime/|title=Leggi fascistissime: cosa sono e riassunto del testo|author=Agostino Raso|date=3. studenog 2020.|language=talijanski|publisher=Fatti per la Storia|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Naposljetku je 1939. godine i formalno ukinut donji dom parlamenta kojega je birao narod na izborima makar koliko neslobodnima, i |
Na vrhu tog ''korporativističkog'' poretka stoji Veliki savjet fašizma (''Gran Consiglio del Fascismo''), kojem je središnjem tijelu Nacionalne fašističke partije kojemu Zakonom 2693 od 9. prosinca 1928. dana ovlast da "koordinira i integrira" sve aktivnosti režima.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.raiscuola.rai.it/storia/articoli/2021/02/I-poteri-del-Gran-Consiglio-del-Fascismo-ac72898b-ce36-4cf7-9973-9a5e654bd5c5.html|title=I poteri del Gran Consiglio del Fascismo|author=Giovani Sabbatucci|language=talijanski|publisher=RAI|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://www.fattiperlastoria.it/leggi-fascistissime/|title=Leggi fascistissime: cosa sono e riassunto del testo|author=Agostino Raso|date=3. studenog 2020.|language=talijanski|publisher=Fatti per la Storia|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> Naposljetku je 1939. godine i formalno ukinut donji dom parlamenta kojega je birao narod na izborima makar koliko neslobodnima, i zamijenjen Domom fašija (mjesnih organizacija fašističke partije) i korporacija (''Camera dei fasci e delle corporazioni'') kojega su činili članovi Velikog savjeta fašizma i drugi rukovodioci fašističke partije (ostao je kao gornji dom parlamenta Senat s članovima koje je doživotno imenovao kralj; do 1939. godine je većina tih doživotnih senatora bila iz redova fašista).<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.ilsole24ore.com/art/19-gennaio-1939-ottant-anni-fa-fascismo-spazzava-via-parlamento-tentazione-dell-astoriologia-e-suoi-rischi-AESP21HH|title=19 gennaio 1939, ottant’anni fa il fascismo spazzava via il Parlamento: la tentazione dell’astoriologia e i suoi rischi|author=Emilio Gentile|date=19. siječnja 2019.|language=talijanski|publisher=Il Sole 24 Ore|accessdate=23. ožujka 2021.}}</ref> |
||
== Vladavina == |
== Vladavina == |
||
Redak 46: | Redak 46: | ||
1927. godine fašisti su osnovali tajnu policiju OVRA, (''Organizzazione per la Vigilanza e la Repressione dell'Antifascismo,'' tj. Organizacija za nadzor i suzbijanje antifašizma), čijih će čak 50.000 agenata uskoro tajnom nadzoru podvrgnuti praktično sve aspekte društvenog života.<ref>{{Citiranje weba|url=https://books.google.hr/books?id=0bRaa7UuD6EC&pg=PA712&lpg=PA712&dq=OVRA+fascist+50,000+agent&source=bl&ots=tVbvi4Z9Aw&sig=ACfU3U2cq2uQRCznh2bhQqaXq9ZyJS0BqA&hl=hr&sa=X&ved=2ahUKEwjGleDHpcnvAhXeAmMBHUBVBhUQ6AEwDnoECAgQAw#v=onepage&q=OVRA%20fascist%2050%2C000%20agent&f=false|title=The Library of Congress World War II Companion, str. 712|author=David M. Kennedy|date=2007.|language=engleski|publisher=Simon and Schuster,|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> |
1927. godine fašisti su osnovali tajnu policiju OVRA, (''Organizzazione per la Vigilanza e la Repressione dell'Antifascismo,'' tj. Organizacija za nadzor i suzbijanje antifašizma), čijih će čak 50.000 agenata uskoro tajnom nadzoru podvrgnuti praktično sve aspekte društvenog života.<ref>{{Citiranje weba|url=https://books.google.hr/books?id=0bRaa7UuD6EC&pg=PA712&lpg=PA712&dq=OVRA+fascist+50,000+agent&source=bl&ots=tVbvi4Z9Aw&sig=ACfU3U2cq2uQRCznh2bhQqaXq9ZyJS0BqA&hl=hr&sa=X&ved=2ahUKEwjGleDHpcnvAhXeAmMBHUBVBhUQ6AEwDnoECAgQAw#v=onepage&q=OVRA%20fascist%2050%2C000%20agent&f=false|title=The Library of Congress World War II Companion, str. 712|author=David M. Kennedy|date=2007.|language=engleski|publisher=Simon and Schuster,|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> |
||
Fašisti su imali jasnu viziju Italije kao zemlje koja naprosto mora dostići druge velike države, s kojima se - uz veliku financijski i ljudsku cijenu - na istoj strani borila u I. svjetskom ratu. To je značilo voditi tada uobičajenu [[Kolonijalizam|kolonijalističku]] politiku. Nakon što je Italija pred I. svjetski rat uspjela [[Osmansko Carstvo|Osmanskom carstvu]] oduzeti [[Libija|Libiju]], Mussolini je već 1923. godine morao narediti talijanskim kolonijalnim snagama da se upuste u |
Fašisti su imali jasnu viziju Italije kao zemlje koja naprosto mora dostići druge velike države, s kojima se - uz veliku financijski i ljudsku cijenu - na istoj strani borila u I. svjetskom ratu. To je značilo voditi tada uobičajenu [[Kolonijalizam|kolonijalističku]] politiku. Nakon što je Italija pred I. svjetski rat uspjela [[Osmansko Carstvo|Osmanskom carstvu]] oduzeti [[Libija|Libiju]], Mussolini je već 1923. godine morao narediti talijanskim kolonijalnim snagama da se upuste u ozbiljno ratovanje protiv lokalnog stanovništa koje se pokazalo buntovnim. U slijedećih deset godina, u [[Cirenaika|Cirenaici]] će talijanske snage pobiti oko četvrtine tamošnjeg relativno malobrojnog stanovništva, koje je brojilo nešto više od 200 tisuća ljudi. Daljnjih 100.000 lokalnih arapa je prognano sa svojih ognjišta.<ref>Mann, Michael (2006). ''T[https://books.google.hr/books?id=cGHGPgj1_tIC&pg=PA309&redir_esc=y&hl=hr#v=onepage&q&f=false he Dark Side of Democracy: Explaining Ethnic Cleansing],'' Cambridge University Press, str. 309. </ref> |
||
Libija je, naravno, u ono vrijeme bila tek nešto više od pustare - Talijanima je doista bilo jasno da su osvojili najsiromašniji dio Sjeverne Afrike, koji nije dovoljno interesirao mnogo moćnije kolonijalne sile Francusku i Veliku Britaniju. Iz [[Somalija|Somalije]] i [[Eritreja|Eritreje]] - jedinih skromnih kolonija koju je mlada talijanska država bila prisvojila još 1880-ih godina,<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.bbc.com/news/world-africa-14094632|title=Somalia profile - Timeline|date=4. siječnja 2018.|language=engleski|publisher=BBC|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://dannyreviews.com/h/Colonialism_Eritrea.html|title=Italian Colonialism in Eritrea, 1882-1941: |
Libija je, naravno, u ono vrijeme bila tek nešto više od pustare - Talijanima je doista bilo jasno da su osvojili najsiromašniji dio Sjeverne Afrike, koji nije dovoljno interesirao mnogo moćnije kolonijalne sile Francusku i Veliku Britaniju. Iz [[Somalija|Somalije]] i [[Eritreja|Eritreje]] - jedinih skromnih kolonija koju je mlada talijanska država bila prisvojila još 1880-ih godina,<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.bbc.com/news/world-africa-14094632|title=Somalia profile - Timeline|date=4. siječnja 2018.|language=engleski|publisher=BBC|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> <ref>{{Citiranje weba|url=https://dannyreviews.com/h/Colonialism_Eritrea.html|title=Italian Colonialism in Eritrea, 1882-1941: |
||
Policies, Praxis and Impact, prikaz knjige autora Tekeste Negash iz 1987.l|author=Danny Yee|date=svibanj 2006.|publisher=Danny Yee's Book Reviews|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Italija je 1935. godine napala Etiopiju - rijetku afričku zemlju koja je održala samostalnost; do 1936. godine će Italija uglavnom slomiti etiopski otpor - ali tek nakon što su pribjegli korištenju bojnih otrova i masovnim zločinima protiv civilnog stanovništva.<ref>{{Citiranje weba|url=https://link.springer.com/chapter/10.1007/978-1-4039-8158-5_5|title=Poison Gas and Atrocities in the Italo-Ethiopian War (1935–1936)|author=Alberto Sbacchi|date=2005.|language=engleski|publisher=Ben-Ghiat R., Fuller M. (eds)|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Obzirom da je Etiopija kao neovisna zemlja bila članicom [[Liga naroda|Lige naroda]], proglašene su ekonomske sankcije protiv Italije, koje su međutim uglavnom provodile Francuska i Velika Britanija - Njemačka i Sjedinjene Američke Države su odbile sudjelovati u sankcijama. Gospodarske sankcije su Italiji izazvale tek ograničenu ekonomsku štetu.<ref>{{Citiranje weba|url=https://st.ilsole24ore.com/art/SoleOnLine4/Italia/2009/10/storie-storia-18-novembre-sanzioni-italia.shtml?refresh_ce=1|title=18 novembre 1935: le sanzioni all'Italia|author=Marco Innocenti|date=17. studenog 2009.|language=talijanski|publisher=Il Sole 24 Ore|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Međutim je u |
Policies, Praxis and Impact, prikaz knjige autora Tekeste Negash iz 1987.l|author=Danny Yee|date=svibanj 2006.|publisher=Danny Yee's Book Reviews|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Italija je 1935. godine napala Etiopiju - rijetku afričku zemlju koja je održala samostalnost; do 1936. godine će Italija uglavnom slomiti etiopski otpor - ali tek nakon što su pribjegli korištenju bojnih otrova i masovnim zločinima protiv civilnog stanovništva.<ref>{{Citiranje weba|url=https://link.springer.com/chapter/10.1007/978-1-4039-8158-5_5|title=Poison Gas and Atrocities in the Italo-Ethiopian War (1935–1936)|author=Alberto Sbacchi|date=2005.|language=engleski|publisher=Ben-Ghiat R., Fuller M. (eds)|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Obzirom da je Etiopija kao neovisna zemlja bila članicom [[Liga naroda|Lige naroda]], proglašene su ekonomske sankcije protiv Italije, koje su međutim uglavnom provodile Francuska i Velika Britanija - Njemačka i Sjedinjene Američke Države su odbile sudjelovati u sankcijama. Gospodarske sankcije su Italiji izazvale tek ograničenu ekonomsku štetu.<ref>{{Citiranje weba|url=https://st.ilsole24ore.com/art/SoleOnLine4/Italia/2009/10/storie-storia-18-novembre-sanzioni-italia.shtml?refresh_ce=1|title=18 novembre 1935: le sanzioni all'Italia|author=Marco Innocenti|date=17. studenog 2009.|language=talijanski|publisher=Il Sole 24 Ore|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Međutim je u kontekstu tih sankcija, talijanska država uvela zabranu iznošenja strane valute iz zemlje i u cijelosti preuzela nadzor nad svim valutnim poslovima, a i uvoz je bio dopušten tek ukoliko bi ga država dopustila. Od 1936. godine, državna vlast je preuzela i potpunu kontrolu nad dodjeljivanjem kredita, te je u toj točki zapravo cjelokupan gospodarski život bio pod izrazitom državnom kontrolom.<ref name=":0" /> |
||
Iste 1936. god. je Italija intervenirala na monarhističkoj strani u [[Španjolski građanski rat|Španjolskom građanskom ratu]], te je nepuna dva mjeseca nakon njegovog početka okupirala španjolski otok [[Mallorca|Mallorcu]].<ref>{{Citiranje weba|url=https://italianiinguerra.wordpress.com/2019/06/01/il-conte-rossi-arconovaldo-bonaccorsi-e-loccupazione-italiana-delle-baleari/|title=“Il conte Rossi” Arconovaldo Bonacorsi e l’occupazione italiana delle Baleari|date=1. lipnja 2019.|language=talijanski|publisher=Italiani in Guerra|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Monarhističkoj strani je Italija poslala znatnu vojnu pomoć uključujući vojne postrojbe pod nazivom ''Corpo Truppe Volontarie'', ukupno 78.000 talijanskih vojnika.<ref>{{Citiranje weba|url=https://journals.sagepub.com/doi/full/10.1177/0968344517696526|title=A fascist warfare? Italian fascism and war experience in the Spanish Civil War (1936–39)|author=Javier Rodrigo|date=12. rujna 2017.|language=engleski|publisher=War in History, Vol 26, Issue 1, 2019|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> |
Iste 1936. god. je Italija intervenirala na monarhističkoj strani u [[Španjolski građanski rat|Španjolskom građanskom ratu]], te je nepuna dva mjeseca nakon njegovog početka okupirala španjolski otok [[Mallorca|Mallorcu]].<ref>{{Citiranje weba|url=https://italianiinguerra.wordpress.com/2019/06/01/il-conte-rossi-arconovaldo-bonaccorsi-e-loccupazione-italiana-delle-baleari/|title=“Il conte Rossi” Arconovaldo Bonacorsi e l’occupazione italiana delle Baleari|date=1. lipnja 2019.|language=talijanski|publisher=Italiani in Guerra|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Monarhističkoj strani je Italija poslala znatnu vojnu pomoć uključujući vojne postrojbe pod nazivom ''Corpo Truppe Volontarie'', ukupno 78.000 talijanskih vojnika.<ref>{{Citiranje weba|url=https://journals.sagepub.com/doi/full/10.1177/0968344517696526|title=A fascist warfare? Italian fascism and war experience in the Spanish Civil War (1936–39)|author=Javier Rodrigo|date=12. rujna 2017.|language=engleski|publisher=War in History, Vol 26, Issue 1, 2019|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> |
||
Italija pod fašistima je bila nezadovoljna odnosima s Kraljevinom Jugoslavijom, očigledno i samim postojanjem te države koja je ugrožavala talijansku potpunu |
Italija pod fašistima je bila nezadovoljna odnosima s Kraljevinom Jugoslavijom, očigledno i samim postojanjem te države koja je ugrožavala talijansku potpunu kontrolu na [[Jadransko more|Jadranskom moru]]. Već u studenom 1922. godine, Mussolini je u intervjuu za Beogradsku ''Politiku'' prilično jasno rekao da želi prijateljske odnose sa Srbijom, kojih će biti ukoliko se ona orijentira prema Egejskom moru (Osmanski teritorij na Egejskom moru su sile pobjednice u I. svjetskom ratu prepustile Grčkoj, a ne Srbiji), umjesto prema Jadranu. 1929. godine Italija omogućuje Ustašama, koji su deklarirali spremnost na oružanu borbu radi rušenja Jugoslavije, da organiziraju paravojne postrojbe na talijanskom teritoriju. 1932. godine će s talijanskog teritorija kod [[Zadar|Zadra]] grupa ustaša provaliti u Liku i napasti žandarmerijsku postaju u [[Brušane|Brušanima]], istražujući mogućnosti da u Hrvatskoj podignu ustanak (v. [[Lički ustanak]]). 1934.. god. će Francuska i druge zapadne zemlje uspjeti privoliti Italiju i Jugoslaviju da primire svoje odnose, pa su i ustaške postrojbe u Italiji deaktivirane, a sami ustaše stavljeni u konfinaciju.<ref>{{Citiranje weba|url=https://www.bib.irb.hr/123463|title=Razvoj i djelovanje Ustaškog pokreta od nastanka do travnja 1941. godine, doktorska disertacija|author=Mario Jereb|date=2003.|publisher=Filozofski fakultet u Zagrebu|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> Diplomatski odnosi između Jugoslavije i Italije su održavani, te su uređene granice; u njima je kamen spoticanja uvijek bio utjecaj na Albaniju (dakle, još jednim područjem na Jadranu), gdje je Jugoslavija pokušavala dovesti u pitanje pretežni talijanski utjecaj; organiziranje ustaških postrojbi u Italiji je međutim bio jasan znak da Italija ima vrlo agresivne namjere prema svojem susjedu na istočnoj strani Jadrana.<ref>{{Citiranje weba|url=https://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=315697|title=Italija u politici kralja Aleksandra i kneza Pavla (1918-1941)|author=Bogdan Krizman|publisher=Časopis za suvremenu povijest, Vol. 7 No. 1, 1975.|accessdate=24. ožujka 2021.}}</ref> |
||
U travnju 1939. godine, Italija je napala Albaniju. Siromašna i mala zemlja koja je i do tada bila djelomično ovisna o Italiji nije pružila veliki otpor, te je rat trajao 5 dana, uz skromne ljudske gubitke. |
U travnju 1939. godine, Italija je napala Albaniju. Siromašna i mala zemlja koja je i do tada bila djelomično ovisna o Italiji nije pružila veliki otpor, te je rat trajao 5 dana, uz skromne ljudske gubitke. |
Inačica od 24. ožujak 2021. u 18:52
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1f/Flag_of_Prime_Minister_of_Italy_%281927-1943%29.svg/220px-Flag_of_Prime_Minister_of_Italy_%281927-1943%29.svg.png)
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/dd/Flag_of_the_National_Fascist_Party_%28PNF%29.svg/220px-Flag_of_the_National_Fascist_Party_%28PNF%29.svg.png)
Fašizam (od tal. fascio - „svežanj“) oblik je radikalnog autoritarnog nacionalizma[1][2] koji je nastao u ranom 20. stoljeću u Europi. Pod utjecajem nacionalnog sindikalizma, prvi fašistički pokreti su se pojavili u Italiji oko Prvog svjetskog rata, spajajući tipična desna stajališta s elementima lijeve politike u opoziciji prema komunizmu, socijalizmu, liberalnoj demokraciji i, u nekim slučajevima, tradicionalnom konzervativizmu.
Talijanski fašizam se često promatra kao arhetip autoritarne dikature, totalitarizma i netolerantnih političkih ideologija. Svjetski renomirani talijanski književnik i filozof Umberto Eco (r. 1932. – Milano, u. 2016.), kao umjetnik u čijem je životu neizbrisiv trag ostavio susret s fašizmom u djetinjstvu, ali i svjedočenje dramatičnom kraju fašizma u Milanu 1943. godine, na primjeru fašizma razvio je koncept o ur-fašizmu, skupu netolerantnih tendencija oko kojih se u pogodnim uvjetima mogu "koagulirati" netolerantne autoritarne politike.[3]
Fašizam nije bio samo politički, nego također i kulturalni projekt, gdje su – u velikoj mjeri slijedeći estetske vizije koje je formirao veliki talijanski pjesnik Gabriele d'Annunzio – proturječni utjecaji suvremene (u razdoblju između dva svjetska rata) tehnologije, militarizma, borbe za prava radnika i općenito siromašnih i zapostavljenih slojeva stanovništva povezani s talijanskim nacionalnim projektom na jedan način koji je pretendirao da totalitarno (odatle termin "totalitarizam") obuhvati čitavo nacionalnu zajednicu, u kojoj će "država", "vlast" i "društvo" postati neodvojivi, na način koji bi posve uklonio društvena proturječja – u praksi će se to izvoditi na način da je zabranjeno izražavati bilo kakvo mišljenje ili htijenje koje proturječni željama vlasti.
Izrazi neofašizam i postfašizam danas se često koriste da se opišu stranke ekstremne desnice s ideološkim sličnostima i korijenima u fašističkim pokretima 20. stoljeća.
Iako se fašizam uobičajeno stavlja na ekstremnu desnicu tradicionalnog političkog spektra, sami fašisti i neki komentatori su tvrdili da je takva klasifikacija neadekvatna.[4] [5] Valja opaziti da su fašističke stranke u pravilu – radničke stranke, da se brinu za prava i interese radništva i promoviraju socijalne programe za široke slojeve stanovništva.[6]
Fašisti su u svojoj namjeri da ujedine svoju naciju putem totalitarne države koja će provesti masovnu mobilizaciju nacionalne zajednice,[7][8] redovno koristili jednu avangardnu stranku koja predvodi revolucionarne promjene i uspostavlja jednostranački sustav s ciljem da preuredi naciju prema principima fašističke ideologije.[9] Neprijateljski prema liberalnoj demokraciji i prema komunizmu, fašistički su pokreti dijelili zajednička obilježja, uključujući izrazito štovanje države, posveti jednom snažnom vođi i naglasku na ultranacionalizmu i militarizmu. Fašizam gleda na političko nasilje, rat i imperijalizam kao sredstva za postizanje nacionalne obnove.
Fašistička ideologija konzistentno zaziva glavnost države. Vođe kao Benito Mussolini u Italiji i Adolf Hitler u Njemačkoj utjelovljavali su državu i nepobitnu moć. Fašizam je posuđivao teorije i terminologije iz socijalizma, ali ih je primjenjivao na što je on vidio kao značajniju borbu od klasne borbe – onu između naroda i rasa. Stoga se fašizam usredotočuje se na okončanje – tj. razrješenje sukoba između klasa unutar nacije.[10] Zagovara mješovito gospodarstvo, u kojem će se državno i privatno vlasništvo nadopunjavati s glavnim ciljem postizanja autarkije, koja bi trebala osigurati nacionalnu samodostatnost i neovisnost kroz protekcionističku i intervencionističku ekonomsku politiku. Fašizam podržava što se ponekad naziva Trećim položajem između liberalne demokracije i komunizma.
Poslije Drugog svjetskog rata samo je mali broj političkih stranaka i grupa sebe otvoreno opisivao kao fašističke i izraz su češće pejorativno koristili politički protivnici.
Početci: Mussolinijeve grupe vojnih veterana u Milanu, talijanske paravojne postrojbe koje zauzimaju hrvatsku Rijeku
23. ožujka 1919. godine su u Milanu osnovani "Fasci Italiani di combattimento" (približno: "Talijanski borbeni snopovi") kojima je na čelo stao Benito Mussolini, uspješni novinski urednik koji je do početka I. svjetskog rata uređivao službeno glasilo Socijalističke partije Italije Avanti!, a nakon što se politički razišao s vodstvom te stranke pokrenuo vlastiti ratnohuškački Il Popolo d'Italia,[11] uz novčanu potporu britanske obavještajne službe.[12] U Mussolinijevom časopisu je 6. srpnja 2019. god. objavljen i politički program novog udruženja, koji je predlagao neke reforme političkog sustava (uvođenje općeg prava glasa, te ukidanje gornjeg doma talijanskog parlamenta uz istodobno biranje parlamentarnog tijela u kojemu bi predstavnici zanatlija i stručnjaka donosili zakone), te se zauzima za ozbiljne reforme radi zaštite radnika: propisivanje 8-satnog radnog vremena, minimalne plaće, sudjelovanja radnika u odlučivanju o tehničkom ustroju poduzeća i povjeravanje komunalnih djelatnosti udruženjima radnika, te smanjenje dobi za odlazak u mirovinu sa 65 na 55 godina. Također su se fašisti zalagali za nacionalizaciju imovine Crkve, oporezivanja zarade iz proteklog rata s 85% i uvođenje progresivnog oporezivanja imovine "kojom će se postići djelomična eksproprijacija bogatstva". Pozivali su se na ratne veterane, te su koristili amblem arditskih (elitno pješaštvo za probijanje utvrđenih neprijateljskih linija) postrojbi.[13] Kao politička stranka fašisti izlaze na parlamentarne izbore u studenom 1919. godine, ali ne uspijevaju zadobiti naklonosti birača: niti jedan njihov kandidat nije bio izabran u parlament. Neki analitičari će komentirati da im je politički program bio previše ljevičarski i da su predstavljali tek lošu kopiju veće Socijalističke partije Italije.[14]
Međutim u međuvremenu Mussoliniju bliski[15] talijanski pjesnik (već tada vrlo slavni) Gabriele d'Annunzio staje na čelo razvojačenih talijanski vojnika - velikim dijelom baš ardita - te od Države SHS oduzima hrvatski grad Rijeku, kojega pobjedničke Sile Antantne nisu bile namijenile Italiji. Nakon što je vojno zauzeo Rijeku, d'Annunzio (kasnije: general talijanske vojske i knez Kraljevine Italije) ondje 1920. godine osniva prvu fašističku državu, pod nazivom Talijanska regencija Rijeke (tal. Reggenza Italiana del Carnaro), U toj je državici d'Annunzio nastojao povezati ljevičarski sindikalizam, svoja vlastita estetska nagnuća, militarizam i ekstremistički nacionalistički naboj. Kako je u talijanskom javnom mnijenju onoga doba postojalo malo osoba s tako snažnim odobravanjem i idealizacijom, kakve je uživao pjesnik Gabriele d'Annunzio, i malo stvari koje su izazivale tako snažne i jednodušne emocije kao pitanje područja koje je Italija ulaskom u I. svjetski rat nastojala zadobiti na istočnoj strani Jadrana, idealizirana priča o "najtalijanskijem gradu Rijeci" u kojoj vlada jednodušno talijansko domoljublje (pred prijetnjom "slavenskih barbara") i idealizirana vlast umjetnika (u opreci s Austro-ugarskim i slavenskim nazadnjaštvom), pod zaštitom najjunačkijih talijanskih vojnika (ardita, koji će biti jezgrom fašističkih squadri, koje će u potpunosti nastojati posvojiti njihovu vojničku supkulturu) – snažno se dojmila velikog broja Talijana onoga doba, i postala općim mjestom kasnije službene talijanske politike i kulture pod Mussolinijem.[16]
Fašisti će za d'Annunzija i njegove snage u Rijeci prikupljati po Italiji novčanu pomoć, koja uglavnom neće doći do Rijeke, ali će d'Annunzio poslati dio svojih ardita Mussoliniju u Milano s porukom da se Mussolini njima posluži u predstojećoj političkoj borbi, za što neka se posluži i "dijelom riječkog novca".[17] [18]
Pred nacionalne parlamentarne izbore 1921. god. fašisti - koji s vremenom postaju snaga koja okuplja onaj dio radništva koji se protivi socijalizmu i ne želi u Italiji novu socijalističku revoluciju[19] - pribjegavaju otvorenom političkom nasilju, ponegdje uz prešutno odobravanje državnih vlasti. Tako su primjerice u Istri 7. svibnja 1921. godine spalili fašisti župni ured u Kringi i teško zlostavljali župnika Božu Milanovića, da bi 14. svibnja 1921. - tj. dan prije parlamentarnih izbora - skupina fašista koja je došla na vojnim kamionima polila benzinom i zapalila kuću lokalnog trgovca Petra Burića u nekoliko kilometara udaljenoj Baderni, a u obližnjem selu Pajarima su zapalili kuće Gašpara Heraka i Antuna Heraka; također su zapalili kuće u obližnjem manjem selu Heraki. U vrijeme tog fašističkog nasilja državne su vlasti hrvatskog kandidata na tim izborima Tomu Heraka - uhitile. U drugim dijelovima Istre bilo je slično.[20]
Primjer političkog i vojnog avanturizma u Rijeci ("Riječki poduhvat", tal. "Impresa di Fiume"), koji je na jedan romantični način odjeknuo Italijom, postati će - nakon što je talijanska vojska u rujnu 1920. god. silom izbacila d'Annunzijeve ardite iz Rijeke - glavnom inspiracijom i uzorom za "osvajanje države" (tal. "La conquista dello stato"). Sam d'Annunzio će s Mussolinijem surađivati u nelegalnoj okupaciji gradske vlasti u Milanu, gdje fašisti 3. kolovoza 1922. godine silom zauzimaju gradsku vijećnicu i silom prekidaju opći štrajk u gradu - sve uz efektivnu suradnju predstavnika državnih vlasti.[21] [22] Tijekom 1922. god. talijanski socijalisti, te radikalnija Komunistička partija Italije osnovana 1921. god., potiče radnike na opći štrajk i okupaciju tvornica, što svojim terorom sprječavaju fašisti.[23]
Osvajanje državne vlasti
U listopadu 1922. godine kreću fašisti u Marš na Rim kao manifestaciju u kojoj je oko 50.000 razvojačenih vojnika uključenih u fašističke squadre ("crnokošuljaša") - čija se organizacija preimenovala u studenom 1921. godine preimenovala u Partito Nazionale Fascista, tj. Nacionalnu fašističku stranku - 28. listopada 1922. godine došli u Rim i ondje od Kralja zahtijevalo da im na upravu preda državu kojoj je prijetila ljevičarska revolucija.[24] Kralj Viktor Emauel III. je minornoj fašističkoj stranci koja je na parlamentarnim izborima 15. svibnja 1921. godine bila osvojila samo 29.549 glasova (0,4 posto glasova na izborima) i samo 2 od 535 mjesta u donjem domu Parlamenta[25] povjerio mandat za sastav vlade. Njihov "Duce" (približno: "Vođa") Mussolini će danu mogućnost spretno iskoristiti, te stati najprije na čelo svih političkih snaga koji su u Italiji protivile socijalističkoj revoluciji, a tijekom nekoliko narednih godina postupno sve druge političke snage gurnuti u stranu i zavesti u Italiji fašističku diktaturu.[26] Kako socijalisti ostaju jedina politička snaga koja se upušta u oštriju antifašističku borbu, 10. lipnja 1924. godine fašisti otimaju i ubijaju njihovog generalnog sekretara Giacoma Matteottija (bila je riječ o otmici i klanju nožem: ubojice nisu objavili svoj identitet); slijede mjeseci teške političke napetosti i fizičkih sukoba socijalista s fašističkom milicijom - koja stranačka formacija diljem Italije od siječnja 1923. godine djeluje kao jedna paralelna paravojna snaga s glavnom zadaćom suzbijanja političke subverzije, plaćena od države.[27] [28] [29] Naposlijetku će 3. siječnja 1925. godine Mussolini održati govor u talijanskom parlamentu gdje će deklarirati svoje pravo na vrhovnu vlast i odlučnost da okonča socijalističku subverziju, nakon čega je oduzet mandat socijalističkim zastupnicima u parlamentu; uzima se da je od toga dana Mussolini vladao Italijom kao diktator.[30] [31]
2. listopada 1925. godine sklapaju fašisti s gospodarstvenicima okupljenima u Općem savezu talijanske industrije ("Confindustria") sporazum poznat pod imenom Patto di Palazzo Vidoni, kojim su fašisti dobili monopol na sindikalno organiziranje talijanskih radnika, i time zaokružiti misiju koju su sebi postavili: udaljiti ljevičare od talijanskog radništva.[32] Stvarajući stanovitu ravnotežu između vlasnika i radnika, fašisti nastoje stvoriti tzv. korporativizam, kao posve novi oblik političke vladavine, u kojemu se društvo - uključujući tu privatna poduzeća, sindikate, razna udruženja - posve identificira s državom, vođenom na krajnje autoritaran način. Radnici, službenici, obrtnici, industrijalci su pripadnici svojih korporacija, koje sve imaju zadaću da kao dijelovi fašističke države surađuju u slozi.[33] [34]
Na vrhu tog korporativističkog poretka stoji Veliki savjet fašizma (Gran Consiglio del Fascismo), kojem je središnjem tijelu Nacionalne fašističke partije kojemu Zakonom 2693 od 9. prosinca 1928. dana ovlast da "koordinira i integrira" sve aktivnosti režima.[35] [36] Naposljetku je 1939. godine i formalno ukinut donji dom parlamenta kojega je birao narod na izborima makar koliko neslobodnima, i zamijenjen Domom fašija (mjesnih organizacija fašističke partije) i korporacija (Camera dei fasci e delle corporazioni) kojega su činili članovi Velikog savjeta fašizma i drugi rukovodioci fašističke partije (ostao je kao gornji dom parlamenta Senat s članovima koje je doživotno imenovao kralj; do 1939. godine je većina tih doživotnih senatora bila iz redova fašista).[37]
Vladavina
Po svojem dolasku na vlast, Mussolini je uglavnom provodio liberalne ekonomske politike, ne konfrontirajući se s talijanskim kapitalistima. Nakon nekoliko godina, počeo je s većim intervencijama države u gospodarskom životu. 1933. godine osnovan je IRI (Istituto per la ricostruzione industriale, Institut za industrijsku obnovu), putem kojega je država u svoje ruke preuzela dioničke udjele u znatnom dijelu gospodarstva. Intervencije države u gospodarstvo uključivale su velike projekte melioracije i gradnje novih gradova (gradića, zapravo) uz primjenu suvremene arhitekture i fašističkih doktrina o društvenom životu.[38] Primjer jednog od tih novopodignutih gradića je Raša (Arsia), gradić za rudare u Istri sagrađen 1936. i 1937. godine.
Prvi ozbiljni fašistički projekt na gospodarskom polju 1925. je bila Battaglia del Grano (Bitka za žito), započeta 1925. godine s nakanom da se Italija učini neovisnom od uvoza hrane. Uz dosta troška, Italija je smanjila uvoz žita za 75 posto.[39]
1927. godine fašisti su osnovali tajnu policiju OVRA, (Organizzazione per la Vigilanza e la Repressione dell'Antifascismo, tj. Organizacija za nadzor i suzbijanje antifašizma), čijih će čak 50.000 agenata uskoro tajnom nadzoru podvrgnuti praktično sve aspekte društvenog života.[40]
Fašisti su imali jasnu viziju Italije kao zemlje koja naprosto mora dostići druge velike države, s kojima se - uz veliku financijski i ljudsku cijenu - na istoj strani borila u I. svjetskom ratu. To je značilo voditi tada uobičajenu kolonijalističku politiku. Nakon što je Italija pred I. svjetski rat uspjela Osmanskom carstvu oduzeti Libiju, Mussolini je već 1923. godine morao narediti talijanskim kolonijalnim snagama da se upuste u ozbiljno ratovanje protiv lokalnog stanovništa koje se pokazalo buntovnim. U slijedećih deset godina, u Cirenaici će talijanske snage pobiti oko četvrtine tamošnjeg relativno malobrojnog stanovništva, koje je brojilo nešto više od 200 tisuća ljudi. Daljnjih 100.000 lokalnih arapa je prognano sa svojih ognjišta.[41]
Libija je, naravno, u ono vrijeme bila tek nešto više od pustare - Talijanima je doista bilo jasno da su osvojili najsiromašniji dio Sjeverne Afrike, koji nije dovoljno interesirao mnogo moćnije kolonijalne sile Francusku i Veliku Britaniju. Iz Somalije i Eritreje - jedinih skromnih kolonija koju je mlada talijanska država bila prisvojila još 1880-ih godina,[42] [43] Italija je 1935. godine napala Etiopiju - rijetku afričku zemlju koja je održala samostalnost; do 1936. godine će Italija uglavnom slomiti etiopski otpor - ali tek nakon što su pribjegli korištenju bojnih otrova i masovnim zločinima protiv civilnog stanovništva.[44] Obzirom da je Etiopija kao neovisna zemlja bila članicom Lige naroda, proglašene su ekonomske sankcije protiv Italije, koje su međutim uglavnom provodile Francuska i Velika Britanija - Njemačka i Sjedinjene Američke Države su odbile sudjelovati u sankcijama. Gospodarske sankcije su Italiji izazvale tek ograničenu ekonomsku štetu.[45] Međutim je u kontekstu tih sankcija, talijanska država uvela zabranu iznošenja strane valute iz zemlje i u cijelosti preuzela nadzor nad svim valutnim poslovima, a i uvoz je bio dopušten tek ukoliko bi ga država dopustila. Od 1936. godine, državna vlast je preuzela i potpunu kontrolu nad dodjeljivanjem kredita, te je u toj točki zapravo cjelokupan gospodarski život bio pod izrazitom državnom kontrolom.[38]
Iste 1936. god. je Italija intervenirala na monarhističkoj strani u Španjolskom građanskom ratu, te je nepuna dva mjeseca nakon njegovog početka okupirala španjolski otok Mallorcu.[46] Monarhističkoj strani je Italija poslala znatnu vojnu pomoć uključujući vojne postrojbe pod nazivom Corpo Truppe Volontarie, ukupno 78.000 talijanskih vojnika.[47]
Italija pod fašistima je bila nezadovoljna odnosima s Kraljevinom Jugoslavijom, očigledno i samim postojanjem te države koja je ugrožavala talijansku potpunu kontrolu na Jadranskom moru. Već u studenom 1922. godine, Mussolini je u intervjuu za Beogradsku Politiku prilično jasno rekao da želi prijateljske odnose sa Srbijom, kojih će biti ukoliko se ona orijentira prema Egejskom moru (Osmanski teritorij na Egejskom moru su sile pobjednice u I. svjetskom ratu prepustile Grčkoj, a ne Srbiji), umjesto prema Jadranu. 1929. godine Italija omogućuje Ustašama, koji su deklarirali spremnost na oružanu borbu radi rušenja Jugoslavije, da organiziraju paravojne postrojbe na talijanskom teritoriju. 1932. godine će s talijanskog teritorija kod Zadra grupa ustaša provaliti u Liku i napasti žandarmerijsku postaju u Brušanima, istražujući mogućnosti da u Hrvatskoj podignu ustanak (v. Lički ustanak). 1934.. god. će Francuska i druge zapadne zemlje uspjeti privoliti Italiju i Jugoslaviju da primire svoje odnose, pa su i ustaške postrojbe u Italiji deaktivirane, a sami ustaše stavljeni u konfinaciju.[48] Diplomatski odnosi između Jugoslavije i Italije su održavani, te su uređene granice; u njima je kamen spoticanja uvijek bio utjecaj na Albaniju (dakle, još jednim područjem na Jadranu), gdje je Jugoslavija pokušavala dovesti u pitanje pretežni talijanski utjecaj; organiziranje ustaških postrojbi u Italiji je međutim bio jasan znak da Italija ima vrlo agresivne namjere prema svojem susjedu na istočnoj strani Jadrana.[49]
U travnju 1939. godine, Italija je napala Albaniju. Siromašna i mala zemlja koja je i do tada bila djelomično ovisna o Italiji nije pružila veliki otpor, te je rat trajao 5 dana, uz skromne ljudske gubitke.
Fašizam kao opći naziv za desničarske totalitarističke režime i političke pokrete
Umberto Eco, u svojem eseju "Ur-Fašizam" iz 1995. godine konstatira činjenicu da je fašizam postao općim nazivom za desničarske totalitarističke režime i političke pokrete. Prema Umbertu Ecu, tome nije tako samo stoga što je fašizam u Italiji prethodio drugima, nego i stoga što je Mussoliniju i njegovim stranačkim drugovima nedostajalo predanosti da do kraja - tj. dosljedno totalitarno - provedu ujednačavanje svega u društvu. Stoga, za razliku od nacizma koji je zapravo jedinstveni naziv za vladavinu u Trećem Reichu, gdje je vladajuća partija definirala čak i stilove u arhitekturi i način kojim će filozofi razmišljati, baš fašizam funkcionira kao jedan dovoljno obuhvatan termin. "Oduzmite imperijalizam od fašizma i još uvijek ćete imati Franca i Salazara. Oduzmite kolonijalizam i još uvijek ćete imati balkanski fašizam Ustaša. Dodajte talijanskom fašizmu jedan radikalni antikapitalizam (koji nikad nije osobito fascinirao Mussolinija) i imate Ezru Pounda", ukazuje Umberto Eco.[50]
Osude fašizma
U Italiji su s fašistima prvi u sukob došli socijalisti, koji su imali potporu približno četvrtine glasača, a neko vrijeme i većine sindikata, i koji su se nadali zavesti u Italiji vladavinu po uzoru na Sovjetski Savez.[51]
Od 1927. godine na etnički slovenskim i hrvatskim područjima koja si je Kraljevina Italija bila pripojila nakon I. svjetskog rata djelovala je tajna antifašistička organizacija TIGR, koja je poduzela preko 100 oružanih akcija protiv fašističke vlasti.
Izvan socijalističkih i komunističkih krugova, prva značajna osuda fašizma došla je od Pape Pija XI., koji je u svojoj enciklici Non abbiamo bisogno iz 1931. osudio talijanski fašizam, a 1937. u enciklici Mit brennender Sorge nacionalsocijalizam i rasne teorije. Iste je godine Pio XI. u enciklici Divini Redemptoris osudio i komunizam. Papina reakcija je pobudila kršćanski svijet da se pojačano zanima za ove probleme, a to je osobito bio slučaj u državama u kojima je bilo na vidiku da će se sraziti totalitarne ideologije. U te su se rasprave o osudi nacizma uključili i hrvatski bogoslovi, katolički laici, sveučilišni profesori te redovnici iz velikih redova kao što su dominikanci, franjevci i isusovci (Hijacint Bošković: Filozofski izvori fašizma i nacionalnog socijalizma, 1939.)[52].
Osnivač Paneuropskog pokreta Richard von Coudenhove-Kalergi u knjizi Totaler Staat – Totaler Mensch iz 1937. godine kritizira idejne postavke i praktične forme vladavine talijanskog fašizma, ruskog komunizma i njemačkog nacizma; ukazujući da su one dovele do u suštini istog rezultata – totalitarne države.[53]
Fašistički i ini totalitaristički pokreti
- Francuska akcija
- talijanski fašizam
- japanski militarizam
- nacionalsocijalizam
- austrofašizam
- ljotićevci
- ustaštvo
- reksizam
- falanga (stranka)
- brazilski integralizam
- Željezna garda
Istaknuti fašisti i ini totalitaristički prvaci
- Charles Maurras
- Benito Mussolini
- Milan Nedić
- Giovanni Gentile
- Oswald Mosley
- Adolf Hitler
- Alfred Rosenberg
- Otto Strasser
- Engelbert Dollfuss
- Vidkun Quisling
- Ferenc Szálasi
- Ante Pavelić
- Leon Degrelle
- Francisco Franco
- Plinio Salgado
- Corneliu Zelea Codreanu
- Ion Antonescu
- Marcel Déat
- Jacques Doriot
- Eoin O'Duffy
Vidi još
Izvori
- ↑ Turner, Henry Ashby, Reappraisals of Fascism. New Viewpoints, 1975. str. 162. States fascism's "goals of radical and authoritarian nationalism".
- ↑ Larsen, Stein Ugelvik, Bernt Hagtvet and Jan Petter Myklebust, Who were the Fascists: Social Roots of European Fascism, str. 424, "organized form of integrative radical nationalist authoritarianism"
- ↑ Umberto Eco. 22. lipnja 1995. Ur-Fascism (engleski). The New York Review of Books. Pristupljeno 25. srpnja 2020.
- ↑ Roger Griffin. Fascism. Oxford, England, UK: Oxford University Press, 1995. str. 8, 307.
- ↑ Aristotle A. Kallis. The fascism reader. New York, New York, USA: Routledge, 2003. Str. 71
- ↑ Martin Pugh. 14. travnja 2017. Why Former Suffragettes Flocked to British Fascism (engleski). Slate. Pristupljeno 26. ožujka 2019.
- ↑ Grčić, Joseph. Ethics and Political Theory (Lanham, Maryland: University of America, Inc, 2000) str. 120
- ↑ Blamires, Cyprian, World Fascism: a Historical Encyclopedia, Volume 1 (Santa Barbara, California: ABC-CLIO, Inc., 2006) str. 140–141, 670.
- ↑ Eatwell, Roger, Fascism: a History (Allen Lane, 1996) str. 215.
- ↑ Griffin, Roger. The Nature of Fascism (New York: St. Martins Press, 1991) str. 222–223.
- ↑ Agostino Raso. 23. rujna 2020. Mussolini interventista: l’espulsione dal PSI (talijanski). Fatti per la Storia. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Kate Loveys. 14. listopad 2009. [http://www.dailymail.co.uk/news/article-1220263/MI5-paid-Benito-Mussolini--6-000-week-peddle-British-propaganda.html#ixzz52fA7L8dh
Follow us: @MailOnline on Twitter | DailyMail on Facebook MI5 paid Benito Mussolini ‘£6,000 a week’ during World War I to peddle British propaganda] Provjerite vrijednost parametra
|url=
(pomoć). MailOnline. Pristupljeno 23. ožujka 2021. line feed character u|url=
na mjestu 132 (pomoć); Provjerite vrijednost datuma u parametru:|date=
(pomoć) - ↑ IL PROGRAMMA DI SAN SEPOLCRO. FASCI DI COMBATTIMENTO. 1919 (talijanski). "Museo Alessandro Roccavilla", Liceo "G. e Q. Sella di Biella". Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Maurizio Carvigno. 19. ožujka 2019. Fondazione dei Fasci di Combattimento: la genesi del Fascismo (talijanski). Pasaggi Lenti. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Federico Simonelli. 2015. La costruzione di un mito Rituali, simboli e narrazioni dell’Impresa di Fiume (1919-1921), str. 106 (PDF) (talijanski). UNIVERSITÀ DEGLI STUDI DI URBINO CARLO BO. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ 1800 A.D. to Present (engleski). Istranet. Pristupljeno 2. ožujka 2020.
- ↑ CARTEGGIO D'ANNUNZIO-MUSSOLINI SETTEMBRE 1919 (talijanski). LIBERO.IT. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Bruno Guerri. 8. ožujka 2011. Inedito: la vera storia di Fiume D'Annunzio scrisse a Benito (talijanski). Il Giornale. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ govor zastupnika Benita Mussolinija u talijanskom parlamentu, 21. lipnja 1921. LEGISLATURA XXYI - 1* SESSIONE - DISCUSSIONI - TORNATA DEL 2 1 GIUGNO 192 1TORNATA. DI MARTEDÌ 21 GIUGNO 1921, str. 95 do 102 (PDF). službene stranice Talijanskog parlamenta. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Ernest Radetić, "Istarski zapisi", Grafički zavod Hrvatske, Zagreb 1969., str. 285 - 288
- ↑ Marco Vitale. 19. listopada 1919. IL CONSIGLIO COMUNALE DI MILANO: STORIA, PRESENTE E FUTURO (PDF). https://www.arcipelagomilano.org/ (talijanski). Arcipelago Milano. Pristupljeno 23. ožujka 2021. Vanjski link u parametru
|work=
(pomoć) - ↑ 3 agosto 1922: assalto alla sede dell "Avanti!" (talijanski). INFOaut. 3. kolovoza 2017. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Fred Weston. 4. srpnja 2019. STORIA DEL SINDACATO IN ITALIA, DALLA NASCITA DELLA CGL ALLA “SVOLTA DELL’EUR” (talijanski). Marxismo.net. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Roberto Franzosi. 9. srpnja 2013. The Rise of Italian Fascism (1919-1922): Changing Social Relations in Revolutionary Periods, str. 4., 5., 15, 18, 40 (PDF). https://italianacademy.columbia.edu/ (engleski). Emory University and Italian Academy of Columbia University. Pristupljeno 23. ožujka 2021. Vanjski link u parametru
|work=
(pomoć) - ↑ Statistica delle Eelzioni Generali Politiche Per la XXVI Legislatura (15 maggio 1921) (PDF) (talijanski). Ministero dell'Economia Nazionale, Direzione Generale della Statistica. 1924. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Alessandra Grasso. L’Arditismo dopo Fiume: Arditi d’Italia e Arditi del Popolo, str. 39-46 (engleski). HUMANITIES – Anno III, Numero 5, Gennaio 2014. Pristupljeno 2. ožujka 2020.
- ↑ Milizia volontaria per la sicurezza nazionale - MVSN, 1923 - 1943 (talijanski). Sistema Informativo Unificato per le Sprintendenze Archivistiche. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Enrico Gregori. 13. siječnja 2016. 14 gennaio 1923 Benito Mussolini costituisce la Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale (talijanski). Il Messaggero. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Paolo Papotti. 6. ožujka 2020. PROMEMORIA 4. La milizia volontaria per la sicurezza nazionale (talijanski). Periodico dell’Associazione Nazionale Partigiani d’Italia. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Helga Dosa. 19. ožujka 1921. Italy Between 1922-1945 – The Rule Of Mussolini (engleski). life in italy. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Atti Parlamentari — 2021 — Camera dei Deputati LEGISLATURA XXVII — TORNATA DEL 3 GENNAIO 1925, govor predsjednika vlade i ministra vanjskih poslova Benita Mussolinija od 3. lipnja 1925., str. 2028 do 2032 (PDF) (talijanski). službene stranice talijanskog parlamenta. Pristupljeno 23. ožujka 2021. line feed character u
|title=
na mjestu 47 (pomoć) - ↑ Marcello Colasanti. 5. kolovoz 2018. 4 Giugno 1944: l’eccidio de La Storta, Bruno Buozzi, il sindacalismo e la lezione che ci impartiscono in questi giorni (talijanski). IL GIORNALE DEL RICCIO. Pristupljeno 23. ožujka 2021. Provjerite vrijednost datuma u parametru:
|date=
(pomoć) - ↑ Natascia Ridolfi i Ada di Nucci. IL CORPORATIVISMO: UN PARADOSSO DELLA POLITICA ECONOMICA DELLO STATO FASCISTA (talijanski). Pecvnia, núm. 19 (julio-diciembre 2014), pp. 61-80. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Maurizio Cau. Ožujak 2017. The Public–Private Dichotomy in Fascist Corporativism: Discursive Strategies and Models of Legitimization (engleski). Politics and Governance 5(1):26. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Giovani Sabbatucci. I poteri del Gran Consiglio del Fascismo (talijanski). RAI. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Agostino Raso. 3. studenoga 2020. Leggi fascistissime: cosa sono e riassunto del testo (talijanski). Fatti per la Storia. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ Emilio Gentile. 19. siječnja 2019. 19 gennaio 1939, ottant’anni fa il fascismo spazzava via il Parlamento: la tentazione dell’astoriologia e i suoi rischi (talijanski). Il Sole 24 Ore. Pristupljeno 23. ožujka 2021.
- ↑ a b Fascismo: La politica economica (talijanski). Storia XXI Secolo. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ Dino Messina. 10. studenoga 2015. Quando Mussolini Sognava l'Autosufficienza dei Granai (talijanski). Corriere della Sera. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ David M. Kennedy. 2007. The Library of Congress World War II Companion, str. 712 (engleski). Simon and Schuster,. Pristupljeno 24. ožujka 2021.CS1 održavanje: dodatna interpunkcija (link)
- ↑ Mann, Michael (2006). The Dark Side of Democracy: Explaining Ethnic Cleansing, Cambridge University Press, str. 309.
- ↑ Somalia profile - Timeline (engleski). BBC. 4. siječnja 2018. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ Danny Yee. Svibanj 2006. Italian Colonialism in Eritrea, 1882-1941: Policies, Praxis and Impact, prikaz knjige autora Tekeste Negash iz 1987.l. Danny Yee's Book Reviews. Pristupljeno 24. ožujka 2021. line feed character u
|title=
na mjestu 43 (pomoć) - ↑ Alberto Sbacchi. 2005. Poison Gas and Atrocities in the Italo-Ethiopian War (1935–1936) (engleski). Ben-Ghiat R., Fuller M. (eds). Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ Marco Innocenti. 17. studenoga 2009. 18 novembre 1935: le sanzioni all'Italia (talijanski). Il Sole 24 Ore. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ “Il conte Rossi” Arconovaldo Bonacorsi e l’occupazione italiana delle Baleari (talijanski). Italiani in Guerra. 1. lipnja 2019. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ Javier Rodrigo. 12. rujna 2017. A fascist warfare? Italian fascism and war experience in the Spanish Civil War (1936–39) (engleski). War in History, Vol 26, Issue 1, 2019. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ Mario Jereb. 2003. Razvoj i djelovanje Ustaškog pokreta od nastanka do travnja 1941. godine, doktorska disertacija. Filozofski fakultet u Zagrebu. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ Bogdan Krizman. Italija u politici kralja Aleksandra i kneza Pavla (1918-1941). Časopis za suvremenu povijest, Vol. 7 No. 1, 1975. Pristupljeno 24. ožujka 2021.
- ↑ Umberto Eco. 22. lipnja 1995. UR-FASCISM. The New York Review of Books. Pristupljeno 23. ožujka 2023.
- ↑ Roberto Spirani, op. cit., str. 4
- ↑ Hrčak Bogoslovska smotra 79 (2009.) 4] Alojz Ćubelić: Tri hrvatska dominikanca (Hijacint Bošković, Dominik Barač i Jordan Kuničić) o totalitarnim ideologijama 20. stoljeća, str. 847., 849.
- ↑ Richard N. Coudenhove-Kalergi. 1938. (izdanje na engleskom jeziku). THE TOTALITARIAN STATE AGAINST MAN (engleski). FREDERICK MULLER LTD., London. Pristupljeno 23. ožujka 2019. Provjerite vrijednost datuma u parametru:
|date=
(pomoć)
Vanjske poveznice
- Prisilna romanizacija hrvatskih imena – članak govori o fašističkim zakonima kojima se zabranjivalo slavenska imena, "Zakon o službenoj promjeni onih imena koja vrijeđaju javni rad ili nacionalne osjećaje" i "zakon o»smiješnim i sramotnim imenima i prezimenima"