Han Andi
Han Andi | |||
---|---|---|---|
Født | 94![]() | ||
Død | 30. apr. 125![]() | ||
Beskjeftigelse | Monark ![]() | ||
Embete | |||
Ektefelle | Keiserinne Yan Ji Consort Li | ||
Far | Liu Qing | ||
Mor | Zuo Xiao'e | ||
Søsken | Liu Jiande | ||
Barn | Han Shundi[1] | ||
Nasjonalitet | Østre Han-dynasti[1] |
Keiser Ān av Hàn (tradisjonell kinesisk:
Liv og virke
[rediger | rediger kilde]Bakgrunn
[rediger | rediger kilde]Han var barnebarnet til keiser Han Zhangdi.
Da enkekeiserinne Deng Suis stesønn, spedbarnet Han Shangdi, overtok tronen i 105, holdt hun hans tolv år gamle fetter Líu Hù i hovedstaden Luoyang for å sikre tronfølgen i tilfelle barnekeiseren skulle dø.
Keiser
[rediger | rediger kilde]Prins Hù overtok tronen da Shangdi døde i september 106, men Deng Sui fortsatte som regent helt til hennes død i 121. Samtidig ble landet plaget av tørke, og bøndene gjorde opprør. Enkekeiserinne Deng var en dyktig herskerinne. Naturkatastrofene og krigene mot qiang- og de sørlige xiongnu-barbarene klarte hun å ta seg av rimelig godt. Hun gjennomførte dessuten mange reformer innen strafferetten i riket.
Keiser An synes å ha hatt minimal innflytelse på styre og stell. Han kom imidlertid under sterk personlig innflytelse fra hoffevnukkene Jiang Jing (
I 120 utpekte keiser An sin eneste sønn, prins Bao, til kronprins.
Keiser An kom altså først til personlig makt i 121, da enkekeiserinnen døde. Da var han 28 år gammel. Qiang- og xiongnu-opprørene blusset straks opp igjen, og skulle plage resten av hans levetid. På grunn av beskyldninger som var blitt rettet mot Deng Sui fjernet keiseren etter sin maktovertakelse alle hennes slektninger fra deres embeder og tvang flere av hennes familiemedlemmer til å begå selvmord.
I sin regjeringstid bekymret han seg lite om statsstyret; den slags overlot han for det meste til sine evnukker og til sin hustru. Selv nøt han luksuslivet og gav seg hen til alkoholen.
Da keiser Ān døde i 125 i Wancheng (
Æranavn
[rediger | rediger kilde]- Yŏngchū (
永 初 ) 107–113 - Yúanchū (
元 初 ) 114–120 - Yŏngníng (
永 寧 ) 120–121 - Jiànguāng (
建 光 ) 121–122 - Yánguāng (
延 光 ) 122–125
Referanser
[rediger | rediger kilde]Litteratur
[rediger | rediger kilde]- Josef Guter: Lexikon zur Geschichte Chinas. Sieben Jahrtausende im Überblick. Marix-Verlag, Wiesbaden 2004, ISBN 3-937715-40-1.