Діалекти китайської мови
Китайська мова є гілкою китайсько-тибетської мовної сім'ї, що складається з сотень місцевих різновидів, багато з яких не є взаємно зрозумілими. Варіації поширені в більш гірській південно-східній частині материкового Китаю. Різновиди зазвичай класифікують на кілька груп, які не є окремими мовами, що визначаються взаємною зрозумілістю, але відображають загальний фонологічний розвиток середньокитайської мови.
Китайські групи найбільше відрізняються за своєю фонологією. Меншою мірою ця відмінність спостерігається у лексиці та синтаксисі. Південні різновиди, як правило, мають менше початкових приголосних, але частіше зберігають середньокитайські кінцеві приголосні. Усі мають фонематичні тони.
Поняття «китайська мова» охоплює декілька основних офіційно вживаних стандартів спілкування. Це путунхуа
Діалектолог Джеррі Норман підрахував, що існують сотні взаємно незрозумілих різновидів китайської мови. Ці різновиди утворюють діалектний континуум, у якому відмінності у мовленні зазвичай стають більш виразними зі збільшенням відстані, хоча також є деякі різкі межі. Однак швидкість зміни взаємної розбірливості дуже різниться залежно від регіону. Наприклад, різновиди мандаринської мови, якими розмовляють у всіх трьох північно-східних провінціях Китаю, є взаємно зрозумілими, але в провінції Фуцзянь, де переважають міні-варіанти, мова сусідніх повітів або навіть сіл може бути взаємно нерозбірливою.
Класифікація китайських діалектів кінця 19 — початку 20 століття ґрунтувалася на імпресіоністичних критеріях. Вони часто йшли річковими системами, які історично були основними шляхами міграції та сполучення в південному Китаї. Перші наукові класифікації, засновані на еволюції середньокитайських дзвінких ініціалів, були створені Ван Лі в 1936 році та Лі Фан-Куей в 1937 році. Загальноприйнятий набір із семи діалектних груп вперше з'явився у другому виданні підручника з діалектології Юань Цзяхуа (1961)[1]. Ці основні діалектні групи поділяються на власні піддіалекти та місцеві говірки, і різниця між ними часто суттєвіша, ніж між, наприклад, російською та українською мовами.
Північні діалекти є рідними для 70 % ханського населення Китаю. Діалекти цієї групи стали літературним стандартом в епоху Сун
Часто називаються шанхайським діалектом. Серед найбільших піддіалектів слід зазначити: шанхайський
Часто називаються хунанським діалектом: більша частина провінції Хунань
Часто називаються цзянсійським діалектом: більша частина провінції Цзянсі
Носії цього діалекту досить розсіяні і проживають у провінціях Гуандун, Цзянсі, Хунань, Сичуань, на острові Тайвань, у Гуансі-Чжуанському автономниому районі. Цим діалектом спілкуються 4 % ханського населення Китаю. Завдяки тому, що народ хакка намагався зберегти свою говірку на відстані від етнічного дому, цей діалект зазнав найменше змін протягом століть і залишився найближчим до средньокитайської мови. Свідченням цього є збереження кінцевих голосних –p, -t, -k, яких уже давно не існує у путунхуа[2]. На слух діалект Хакка взагалі незрозумілий носіям путунхуа. У діалекті в деяких місцевостях шиплячі і свистячі не розрізняються (ch=c, s=sh), але не по всій території поширення цього діалекту. Відсутня ініціаль ǖ, тому语(yŭ) читається як [i]. У діалекті функціонують 6 тонів.
На діалекті Юе розмовляє більша частина провінції Гуандун, Гуансі-Чжуанський автономний район на півдні та сході, також Гонконг, Макао. Офіційним стандартним є кантонський (广州 Гуанчжоуський) діалект. Цим діалектом спілкуються 5 % ханського населення Китаю. У діалекті 9 тонів, у деяких місцевостях — 10. Кантонський діалект найменше з усіх схожий на путунхуа, і у принципах фонетичної побудови майже ні в чому з ним не збігається. Наведемо приклади деяких розбіжностей у читанні між путунхуа і діалектом Юе. В останньому звук a, буває довгим і коротким. Тому такий ієрогліф, як
Розрізняють північнофуцзяньський та південнофуцзяньський: острів Тайвань, поширений у провінції Фуцзянь, частково у провінції Гуандун, на острові Хайнань. У діалекті відсутній звук f, замість нього вживається h або p. У деяких місцевостях c і ch замінюється на t, наприклад
- Чапелл, Гіларі; Лі, Лан (2016), «Мандарин та інші синітські мови», у Чан, Сін-вай (ред.), Енциклопедія китайської мови Рутледжа, Рутледж, стор. 606—628
- Френсіс, Норберт (2016), «Мова та діалект у Китаї», китайська мова та дискурс, 7 (1): 136—149
- Гендель, Зев (2015), «Класифікація китайської: синітична (кітайська мовна сім'я)», у Ван, Вільяма С. Й.; Sun, Chaofen (eds.), The Oxford Handbook of Chinese Linguistics, Oxford: Oxford University Press, стор. 34–44
- Sagart, Laurent (1998), «Про розрізнення діалектів хакка та нехакка», Journal of Chinese Linguistics , 26 (2): 281—302
- ↑ Varieties of Chinese. Wikipedia (англ.). 10 квітня 2023. Процитовано 15 квітня 2023.
- ↑ Varieties of Chinese. Wikipedia (англ.). 10 квітня 2023. Процитовано 15 квітня 2023.