Šógun
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/76/Minamoto_no_Yoritomo.jpg/220px-Minamoto_no_Yoritomo.jpg)
Šógunové (
Šógun je zkrácenina titulu Sei-i Taišógun (japonsky
Administrativa, prostřednictvím které šógun vládl, se nazývala bakufu (
Název
[editovat | editovat zdroj]Úřadování šóguna nebo jeho správa se nazývá „šógunát“ či bakufu (
Termín sei-i taišógun znamená „vojevůdce, který bojuje proti východním barbarům.“[2] „Východní barbaři“ je jeden ze starobylých výrazů pro lid Emiši, který žil ve východních oblastech ostrova Honšú a nebyl ještě podroben centrální vládou. Emiši byli zbytkem kultury Džómon a byli příbuzní domorodým obyvatelům Ainu, kteří dodnes obývají severní ostrov Hokkaidó, ačkoli je Japonci v 19. století téměř úplně zlikvidovali a asimilovali.
Minamoto no Joritomo, první šógun Kamakurského šógunátu, vytvořil značnou moc z aristokracie v Kjótu. Stal se prakticky vládcem Japonska a přijal titul sei-i taišógun. Každý následující vládce šógunátu přijal stejný titul a až do reforem Meidži byl šógun de facto vládcem Japonska.
Historie
[editovat | editovat zdroj]Období Heian (794–1185)
[editovat | editovat zdroj]Původně byl titul sei-i taišógun udělován vojenskému veliteli v raném období Heian během vojenských tažení proti lidu Emiši, který odporoval vládě Císařského dvora, která sídlila v Kjótu. Nejznámější z těchto šógunů byl Sakanoue no Tamuramaro, který zvítězil nad Emiši jménem císaře Kammu. Titul byl v pozdějším období Heian opuštěn, když byli všichni Emiši podrobeni, resp. vytlačeni na Hokkaidó.
V pozdějším období Heian byl jmenován ještě jeden šógun. Minamoto no Jošinaka byl jmenován sei-i taišógunem během války Genpei, ale byl zabit krátce poté Minamotem no Jošicunem.
Šógunát Kamakura (1192–1333)
[editovat | editovat zdroj]Počátkem 11. století začaly vnitřní politice Japonska dominovat feudální státy v čele s daimjóy ochraňovanými samuraji.[3] Dvě z nejmocnějších rodin, Taira a Minamoto, bojovaly o získání vlády nad císařským dvorem. Klan Taira ho ovládl v letech 1160 až 1185, ale byl poražen klanem Minamoto v námořní bitvě mezi ostrovy Honšú, Šikoku a Kjúšú. Minamoto no Joritomo získal vládu od císaře a vytvořil feudální vládní systém s centrem v Kamakuře, jehož armáda samurajů převzala politickou moc, zatímco japonští císaři a aristokracie v Kjótu zůstali de jure pouze formálními vládci. V roce 1192 byl Joritomovi císařem udělen titul sei-i taišógun, politický systém se začal vyvíjet s dědičným šógunem v čele vlády a stal se známý jako šógunát. Šógunát Kamakura trval skoro 150 let, od roku 1192 do 1333.
Šógunát Kamakura převážně důvěřoval klanu Hódžó a jmenoval jeho členy regenty, kteří v rámci šógunátu získali velký vliv.[4]
V roce 1274 a 1281, začala Mongolská říše invazi do Japonska a císař Go-Daigo se v roce 1331 pokusil neúspěšně obnovit císařskou vládu. Toto vše významně oslabilo šógunát a vedlo k jeho konečnému pádu.[4]
Restaurace Kenmu (1333–1336)
[editovat | editovat zdroj]Konec šógunátu Kamakura přišel, když bylo v roce 1334 město Kamakura dobyto a regentství Hódžó zničeno. Bakufu zvyšovala svůj podíl na vládě v průběhu 12. století. V té době si dělaly nárok na císařský trůn císařské rodiny – starší linie Go-Saga a mladší linie Go-Daigo. Problém byl vyřešen zákrokem kamakurské bakufu, která přiměla obě rodové linie se na trůnu střídat. Toto platilo do roku 1331, kdy se linie Go-Daigo odmítla střídat s linií Go-Saga. Výsledkem bylo, že linie Go-Daigo odešla do exilu. Kolem roku 1334–1336 Takaudži Ašikaga pomohl linii Go-Daigo k návratu na trůn.[5]
Nový císař zjistil, že boj proti bakufu mu přinesl příliš mnoho lidí, kteří si dělali nároky na omezené množství půdy. Takaudži Ašikaga se obrátil proti císaři, když nespokojenost s rozdělením půdy rychle narostla. V roce 1336 byl císař opět poslán do vyhnanství ve prospěch nového císaře.[5]
Během restaurace Kenmu, po pádu kamakurského šógunátu v roce 1333, byl na krátkou dobu jmenován jiný šógun, princ Morinaga (také známý jako princ Morijoši), který byl synem císaře Go-Daigo. Byl mu udělen titul sei-i taišógun a přidělena starost o armádu. Ale princ Morijoši byl později uvězněn v domácím vězení a v roce 1335 zavražděn Tadajošim Ašikagou.
Šógunát Ašikaga (1336–1573)
[editovat | editovat zdroj]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fe/Toujiin_AshikagaTakauji_haka.jpg/250px-Toujiin_AshikagaTakauji_haka.jpg)
V roce 1338 byl Takaudžimu Ašikagovi, potomkovi rodu Minamotom, udělen titul sei-i taišógun a tím byl vytvořen šógunát Ašikaga, který trval až do roku 1573.
Nobunaga Oda a Hidejoši Tojotomi
[editovat | editovat zdroj]Dva pozoruhodně silní daimjóové období Sengoku, jmenovitě Nobunaga Oda a Hidejoši Tojotomi, nikdy nebyli titulováni šógunem (sei-i taišógun) ve striktním smyslu tohoto slova. Ačkoli tito dva vojenští vůdci nebyli úspěšní v založení nové dynastie šógunů, byli u klíčových momentů v japonské historii. Jejich úspěch vydláždil cestu pro relativně klidnou éru Tokugawa. Nikdy se však nestali šóguny.
Nobunagovi byl titul nabídnut, ale zemřel dříve, než jej mohl přijmout.[6][7] Hidejoši byl jmenován kampaku, což byla nejvyšší hodnost navržená císařskou rodinou.[8] Tato hodnost byla dříve udělena pouze členům klanu Fudžiwara nebo jejich potomkům.
Šógunát Tokugawa (1603–1868)
[editovat | editovat zdroj]Následně Iejasu Tokugawa převzal moc a vytvořil vládu v Edu (současné Tokio) v roce 1600. Titul sei-i taišógun získal v roce 1603. Šógunát Tokugawa zanikl v roce 1868 po rezignaci Jošinobua Tokugawy na hodnost šógun a podáním abdikace císaři éry Meidži v roce 1867.[2]
Během období Edo skutečná moc zůstala v rukou tokugawských šógunů a ne císaře sídlícího v Kjótu, ačkoli byl prezentován jako představitel této moci. Šógun řídil zahraniční politiku, armádu a feudály. Doboví spisovatelé psali o císařské dynastii jako o Sokoke (mrtvé dynastii). Role císaře byla přinejlepším ceremoniální, podobná jeho postavení v japonské monarchii po druhé světové válce.[9]
Titul sei-i taišógun byl zrušen během reforem Meidži v roce 1868, během nichž byla skutečná moc „obnovena“ do rukou císaře a jeho pověřenců. Je však málo známým faktem, že během války Bošin Jošikuni Date, daimjó provincie Sendai, dostal titul od Jošihisy Kitaširakawy, císařského prince, který se prohlásil za císaře Tobu (Tobu-Tennó; 东
Přehled šógunů a období jejich vlády
[editovat | editovat zdroj]Období Kamakura
[editovat | editovat zdroj]# | Obrázek | Jméno | Život | Období vlády | Císař | Šikken |
---|---|---|---|---|---|---|
1. | ![]() |
Joritomo Minamoto |
1147–1199 | 1192–1199 | Go-Toba | funkce neobsazena |
2. | ![]() |
Joriie Minamoto |
1182–1204 | 1202–1203 | Cučimikado | funkce neobsazena |
3. | ![]() |
Sanetomo Minamoto |
1192–1219 | 1203–1219 | Cučimikado Džuntoku |
Tokimasa Hódžó Jošitoki Hódžó |
4. | ![]() |
Joricune Fudžiwara |
1226–1244 | 1218–1256 | Go-Horikawa Šidžó Go-Saga |
Jošitoki Hódžó Cunetoki Hódžó |
5. | Joricugu Fudžiwara |
1239–1256 | 1244–1252 | Go-Saga Go-Fukakusa |
Cunetoki Hódžó Tokijori Hódžó | |
6. | princ Munetaka |
1242–1274 | 1252–1266 | Go-Fukakusa Kamejama |
Tokijori Hódžó Nagatoki Hódžó Masamura Hódžó | |
7. | princ Korejasu |
1264–1326 | 1266–1289 | Kamejama Go-Uda Fušimi |
Masamura Hódžó Tokimune Hódžó Sadatoki Hódžó | |
8. | princ Hisaaki |
1276–1328 | 1289–1308 | Fušimi Go-Fušimi Go-Nidžó |
Sadatoki Hódžó Morotoki Hódžó | |
9. | princ Morikuni |
1301–1333 | 1308–1333 | Hanazono Go-Daigo |
Morotoki Hódžó Munenobu Hódžó Hirotoki Hódžó Mototoki Hódžó Takatoki Hódžó Sadaaki Hódžó Moritoki Hódžó |
(počínaje 4. šógunem Joricunem byla funkce šóguna pouze nominální)
Období Muromači
[editovat | editovat zdroj]
Období Edo
[editovat | editovat zdroj]
Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Totman (1966), str. 102
- ↑ a b "Šógun" (1992), str. 432 – 433
- ↑ "Japan" (1992), str. 34 – 59
- ↑ a b Columbia University (2000)
- ↑ a b Sansom (1961), str. 442
- ↑ William Scott Morton, J. Kenneth Olenik. Japan: Its History and Culture [online]. [cit. 2007-04-18]. Dostupné online.
- ↑ June Kinoshita, Nicholas Palevsky. Gateway to Japan [online]. [cit. 2007-04-18]. Dostupné online.
- ↑ Dorothy Perkins. Samurai of Japan: A Chronology From Their Origin in the Heian Era (794-1185) to the Modern Era [online]. [cit. 2007-04-18]. Dostupné online.
- ↑ Wakabayashi (1991), str. 27-29
- ↑ Sinsengumi (2003)
Bibliografie
[editovat | editovat zdroj]- Columbia University. Japan: History: Early History to the Ashikaga Shoguns [online]. Factmonster, 2000 [cit. 2007-04-17]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2018-12-25.
- BRAZELL, Karen. The Changing of the Shogun 1289: An Excerpt from Towazugatari. The Journal of the Association of Teachers of Japanese. 1972, s. 58-65.
- BROCK, Karen L. The Shogun's 'Painting Match'. Monumenta Nipponica. 1995, s. 433-484.
- GROSSBERG, Kenneth A. Bakufu Bugyonin: The Size of the Lower Bureaucracy in Muromachi Japan. The Journal of Asian Studies. 1976, s. 651-654.
- GROSSBERG, Kenneth A. From Feudal Chieftain to Secular Monarch. The Development of Shogunal Power in Early Muromachi Japan. Monumenta Nipponica. 1976, s. 29-49.
- MCCUNE, George M. The Exchange of Envoys between Korea and Japan During the Tokugawa Period. The Far Eastern Quarterly. 1946, s. 308-325.
- RAVINA, Mark. State-Building and Political Economy in Early-modern Japan. The Journal of Asian Studies. 1995, s. 997-1022.
- SEIGLE, Cecilia Segawa. The Shogun's Consort: Konoe Hiroko and Tokugawa Ienobu. Harvard Journal of Asiatic Studies. 1999, s. 485-522.
- HURST, C. Cameron, III. Review of Learning from Shogun: Japanese History and Western Fantasy, by Henry Smith. The Journal of Asian Studies. 1981, s. 158-159.
- SANSOM, George. A History of Japan, 1134-1615. United States: Stanford University Press, 1961. Dostupné online.
- SINSENGUMI, Bakumatuisin.
仙台 藩主 [online]. Bakusin, 2003 [cit. 2007-04-17]. Dostupné online. (Japanese) - SMITH, Henry (ed.). Learning from Shogun: Japanese History and Western Fantasy. Santa Barbara: University of California Program in Asian Studies, 1980. Dostupné online.
- TOTMAN, Conrad. Political Succession in The Tokugawa Bakufu: Abe Masahiro's Rise to Power, 1843-1845. Harvard Journal of Asiatic Studies. 1966, s. 102-124.
- WAKABAYASHI, Bob Tadashi. In Name Only: Imperial Sovereignty in Early Modern Japan. Journal of Japanese Studies. 1991, s. 25-57.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu šógun na Wikimedia Commons